Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Suzanne Enoch: Sem s tím Skotem

Vydání první

Copyright © 2021 by Suzanne Enoch

All rights reserved

Images and Cover Art Illustration by Period Images, Pi Creative Lab and Sheri_49. Cover Text by Ricardo.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2448. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Hit Me With Your Best Scot

vydaného nakladatelstvím St. Martin’s Paperbacks, an imprint

of St. Martin’s Publishing Group, New York v roce 2021

Český překlad © 2021 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1632-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1633-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Suzanne Enoch

Sem s tím Skotem

Třetí díl série

Prostopášní Skotové

Kapitola jedna

„Zlá noc to byla.“

MACBETH, MACBETH, JEDNÁNÍ II., SCÉNA 3

„Manželku si sakra najdu sám, mockrát děkuju!“

Coll MacTaggert, vikomt Glendarill, odhrnul závěsy a odkráčel z Oswell-MacTaggertovy lóže v divadle Saint Genesius. Zase to udělala. Tentokrát mu jeho matka, Francesca Oswell-MacTaggertová, hraběnka Aldrissová, předhodila dvě dívky, zatímco se pokoušel sledovat tu safraportskou hru.

Dvě hromské ženské a jejich rodiny, aby sdílely soukromou lóži lady Aldrissové. Protože jeho dva mladší bratři za prvé nebyli přítomni a za druhé už si našli manželky, každý v celém zatraceném divadle určitě pochopil, že ta děvčata jsou určená jemu.

„Colle,“ zazněl od závěsů tlumený hlas a na chodbu vyšel Matthew Harris. „Tvoje matka ti chce připomenout, abys nezopakoval to, co se stalo tvůj první večer v Londýně.“

Tenkrát mu poprvé předhodila nějakou ženštinu. Pokusila se mu věnovat pěkně zabalený dárek s mašlí v podobě dívky, jejíž rodina už se sňatkem souhlasila, a on tehdy raději uprchl do ulic, než aby vedle ní proseděl Romea a Julii. Kdyby se matka chtěla zabývat podrobnostmi, pak si slečna Amelia-Rose Hyacinth Baxterová opravdu vzala za muže MacTaggerta – jenomže ne Colla. Ale jeho bratr Niall ji miloval a ona jeho taky, takže k tomu neměl co dodat.

„Takže, Matthewe Harrisi,“ protáhl. „Neviděl jsem tě bez své sestry po boku už… Kolik že to je, tři dny od chvíle, kdy jsi málem zničil pověst její rodiny?“

Matthew okamžitě o půl kroku ucouvl směrem k závěsům. „Tady jsme všichni přátelé, Colle,“ pronesl. „Aden řekl, že mám pořád jeho požehnání ke sňatku s vaší sestrou.“

„Můj bratr Aden si bude brát tvou sestru, takže má nejspíš důvod být shovívavý ke tvému předchozímu idiotství. A je zamilovaný, takže vidí všude kytičky a cherubínky.“

„Já…“

„On tě možná prohlásil za vhodného ženicha pro naši sestřičku Eloise, ale já ne. A já jsem nejstarší – a dědic našeho otce. Ten je ještě na Vysočině, a tak mluvím za MacTaggerty tady v Anglii já.“

Matthew couvl o další krok do relativního bezpečí luxusní divadelní lóže lady Aldrissové. „Udělal jsem děsnou chybu a přišel o daleko víc peněz, než bych si kdy mohl dovolit splatit,“ ztlumil hlas ještě víc. „Ale víš přece, že jsem sedl na lep podvodníkovi – a zdaleka jsem nebyl jediný, kdo padl do pasti, kterou nastražil kapitán Vale.“

„Ano. To vím. Taky vím, že ses chystal prodat svou sestru Valeovi, aby ses zachránil před zkázou. Jediné, co ti zabránilo provdat Mirandu za toho supa, byl můj bratr. Aden vás zachránil oba, tys neměl vůbec žádný jiný plán.“

Mladší muž pobledl, jeho zpravidla veselý výraz vystřídala zasmušilost. „Máš pravdu. Neměl jsem zdání, co dělat. Jsem velice rád, že byl Aden tady v Londýně a měl Mirandu dost rád na to, aby nás oba zachránil. Zachránil vlastně celou Harrisovu rodinu a já budu navěky jeho dlužníkem.“

„Aden je dobrý chlap, když se dá vytáhnout ze stínů,“ souhlasil Coll. „A protože miluje tvou sestru a tvá sestra je lepší, než si vy oba nejspíš zasloužíte, odpustila ti i ona.“

„Ano, odpustila. Jsem velice vděčný.“

„Já nejsem tvá sestra.“

„Já – ehm. Chápu, jak to myslíš. Zřekl jsem se hazardu všeho druhu, víš. A zrušil jsem členství ve Whiteově, Boodleově klubu a Society. Už nebudou žádné kluby a žádný hazard. To přísahám.“

„A tím pádem se hodíš za muže pro mou sestřičku? Mám věřit, že se zase nedostaneš do problémů a nerozhodneš se prodat i Eloise, aby ses znovu zmátořil?“

„Nic takového bych nikdy neudělal,“ opáčil Matthew zarputile. Za jejich zády se divadlem rozlehl tlumený potlesk. Mladší muž znovu přešlápl. „Měli bychom se vrátit. Tvoje matka – lady Aldrissová – se dost důrazně vyjádřila, že by ses neměl vystavovat dalším řečem tím, že znovu opustíš její lóži.“

„Znám svou matku. Teď momentálně mluvím s tebou o tom, jak pokaždé odpelášíš jako polekaná myš, jen co vstoupím do místnosti.“

„Colle – lorde Glendarille – můžeš mi říkat, co si přeješ. Určitě si to zasloužím. Ale myslím to naprosto vážně, když tvrdím, že bych nikdy nevystavil drahou Eloise žádným…“

Coll vymrštil pravou pěst a zasáhl mladšího muže přímo do nosu. Matthew se zapotácel pozadu, ruce mu vylétly k obličeji. Mezi prsty mu kapala krev. Než se mladému panu Harrisovi vrátila rovnováha, Coll přistoupil, popadl ho za nákrčník a škubl jím dopředu.

„Na slova si moc nepotrpím,“ zavrčel a doslova zvedl Matthewa od země. „Je snadné prosit o odpuštění a je snadné přísahat pokání. Nic takového už od tebe nechci nikdy slyšet. Budu tě sledovat, Matthewe Harrisi. Eloise tě miluje a matka říká, že máš dobré srdce. Tím sis vysloužil ještě jednu – jednu – šanci. Až tě příště napadne uzavřít sázku nebo koupit jakoukoli maličkost, na kterou by ti nestačilo to, co máš v kapse, vzpomeň si, jak je právě teď tvému obličeji. A pak si představ, jak bude tobě celému, až tě odvleču do Skotska a nakrmím tebou své psy. Co bys řekl, myslím to vážně?“

„Ano – ano, myslíš.“

Pustil a mládenec se zapotácel dozadu. Budiž řečeno Matthewovi ke cti, že se okamžitě neuchýlil do lóže ani neopětoval úder – ačkoliv by to byla nebetyčná chyba. Jen málokdo se byl schopen postavit Collu MacTaggertovi, přestože se našla víc než hrstka takových, kteří to rozhodně zkusili. Ti všichni se domnívali, že porazit ho bude nejrychlejší cesta, jak získat pověst muže, jehož není radno dopálit.

Jenže ho žádný nikdy nepřemohl.

„Rozumím, Colle,“ zasípal konečně Matthew huhlavým tónem, jak si svíral palcem a ukazováčkem nos. Vytáhl z kapsy kapesník, otřel si obličej a ruce a přitiskl ho k pohmožděnému obličeji. „Nikdy nebudeš mít důvod nakrmit mnou své psy. To přísahám.“

Coll přikývl. „Tak koukej, ať nemám.“ Otočil se na patě.

„Ale co hra?“ dorážel Matthew. „Tohle je derniéra Jak se vám líbí, a ty jsi odešel po třech větách prvního jednání. A máte… hosty.“

Coll se znovu obrátil čelem k němu a přimhouřil oči. „Mně se to nelíbí a nejsou to moji hosté. Nedám se znovu přepadnout ze zálohy jen proto, že podle Francesky podruhé nevstanu a neodejdu. Můžeš jí vyřídit, že se spletla.“

„Já… jí to vyřídím.“

Coll se otočil zády, pak znovu zpátky k Matthewovi. „A vyřiď jí, že předtím jsem to myslel vážně. Manželku si najdu sám. Kdybych potřeboval její pomoc, řeknu si o ni. A teď jdi pryč, než mě zase dopálíš.“

Nato sledoval, jak se jeho skoro-švagr – dvojnásobný, až se Matthew Harris ožení s Eloise a Aden si vezme Mirandu Harrisovou – hrne zpátky skrz těžké závěsy. Pak, než stihla Francesca vypochodovat a pokusit se ho odtáhnout do lóže za ucho, zamířil Coll obloukovou chodbou směrem k dlouhému zadnímu schodišti divadla Saint Genesius. Jak tak o tom uvažoval, měl předem tušit, že na něj lady Aldrissová nalíčí past; až příliš snadno souhlasila s tím, že s ním půjde večer do divadla, a to bez všech svých obvyklých mazaných, ošemetných hovorů. Jeho bratr Aden se v jejích obezličkách a machinacích uměl vyznat, ale Colla přetvářka jednoduše jen dopalovala.

Frustrace však jeho problém neřešila. Zbývalo mu už jen dvacet sedm dní, aby si našel manželku, a to jen proto, že když mu bylo jedenáct, jeho rodiče sepsali smlouvu, podle které se jejich synové ožení – a jejich manželky budou Angličanky, hrom aby do toho – dřív než se nejmladší Eloise provdá za muže podle vlastního výběru. A byla zasnoubená už dva měsíce.

No, měl už sakra plné zuby naslouchání hlasu rozumu, plné zuby snažení najít společnou půdu s delikátními děvčátky, sotva vyšlými ze školy, když jemu přitom chyběl jen měsíc do třicátých narozenin. Nebavilo ho ptát se v duchu, jestli některá z těch skleníkových květinek vznášejících se tanečním sálem omdlí, až ji požádá o tanec. A co hůř, nebavilo ho zjišťovat, která z těch na pohled přijatelných mladic jen předstírá, bůhvíjak není roztomilá a příjemná, a pak se promění v chladnou saň, která nemá jiný cíl než získat sňatkem šlechtický titul a vládnout přitroublému obrovi s výrazným skotským akcentem.

Jak bloumal převážně prázdnými chodbami a schodišti divadla Saint Genesius, přemítal o všech těch děvčatech, kterým už byl představen. Některá byla docela pěkná, pár jich mělo i rozum v hlavě a všechny dívky byly samozřejmě vychovány jako spořádané anglické dámy, které by uměly bez nesnází vést spořádanou domácnost.

Ani jedna z nich podle jeho názoru nikdy nevkročila na Skotskou vysočinu. Ani jedna z nich by nevěděla, jak vychovávat dobré malé Skoty na divokém a členitém území, kde nebezpečí číhá v hlubokých nehybných jezerech a němých zádumčivých lesích a nekonečných skalnatých kopcích. Bože, stýskalo se mu po Vysočině. Představa, že se musí oženit, aby vyhověl matce, ho hryzala jako smečka rozzuřených jezevců. Jenže, zatraceně, matka držela kasu.

Přechytračila svého manžela Anguse MacTaggerta, hraběte z Aldrissu, a udržela si značné Oswellovo jmění na své jméno a pod svou kontrolou. A než uprchla z Vysočiny, přiměla lorda Aldrisse podepsat ten papír. Právě proto zbývalo Collovi už jen sedmadvacet dní na to, aby si našel nevěstu, jinak lady Aldrissová přestane financovat Aldriss Park.

„Pardon, pane.“

Zamrkal a uhnul, aby kolem něj mohla proskotačit drobounká dívka oblečená jako pastýřka z minulého století. Statný mládenec u nenápadných, nezdobených dveří kývl a ustoupil stranou, nechal ji vejít a pak znovu zaujal pozici strážce. „Copak to tam máte?“ zeptal se Coll.

„Nic pro divadelní hosty,“ opáčil chlapík. „Jestli chcete složit hold účinkujícím, můžete počkat za divadlem u východu z jeviště, dokud nebude po představení.“

Coll netoužil složit hold účinkujícím; z celé hry viděl pouhou minutu. Chtěl se však někde schovat před deštěm a chvilku sakra přemýšlet, aniž by ho přitom mořila lady Aldrissová nebo někdo další z jejích poslů.

Vylovil z kapsy minci. „Co kdybych stejně chtěl do těch dveří nakouknout?“

Muž pohlédl na Collovu dlaň. „Na to byste potřeboval větší prachy. Předevčírem večer se mi tu za jeviště pokoušelo nacpat jedenáct pánů, co chtěli vidět paní Jonesovou, a vedení to nemá rádo. Takže cena za vstup do těch dveří je teď dvě libry.“

„Paní Jonesovou?“ opakoval Coll, přičemž ignoroval zbytek blábolení i neslýchanou výši úplatku. „Kdo je k čertu paní Jonesová, že juknutí na ni stojí dvě libry?“

Chlapík si odfrkl a založil si paže na hrudi. „Buď mě máte za blázna, nebo nejste zdejší.“

„Nevím, jestli jste blázen, nebo ne, hochu, ale jak jste už možná uhádl, zdejší nejsem.“

„Tak tedy paní Persephone Jonesová je herečka, která tady v Londýně už zlomila srdce polovině lordů. Teď je na scéně a hraje Rosalindu, takže kdybyste se vrátil na své místo, můžete si ji omrknout osobně.“

Za normálních okolností by Colla ani nenapadlo zaplatit dvě libry za civění na nějaké děvče. Jenže když ho matka odvlekla i s dvěma mladšími bratry z Vysočiny, dala jasně najevo, že kasu drží ona a za všechny finance, co mají v kapsách, vděčí jen jí. Tím pádem byly peníze, co měl dnes u sebe, její, a nijak se nerozpakoval utrácet je s představou, že unikne z jejích spárů.

Jednu minci schoval, vytáhl dvě jiné a podal je dveřníkovi. „Hádám, že se mrknu ze zákulisí.“

„Tak si tedy poslužte. Ale buďte zticha. Jestli budete dělat v kulisách rámus, vyhodí vás.“

Coll pochyboval, že by ho kdokoli dokázal vyhodit z místa, kde se mu zachtělo pobýt. Jeho bratři mu neříkali „hora“ jen tak bezdůvodně. Už dávno překonal výškovou hranici metru devadesáti a podle svého názoru měl ramena a sílu odpovídající výšce. „To tedy budu zticha jako myška.“

Strážný otevřel dveře. „Pospěšte si. Jestli vás chytí, řeknu, že jsem vás jakživ neviděl. Nijak netoužím se s vámi přetahovat, ale taky nechci, aby mě pan Huddle vyhodil, že jsem vás sem pustil.“

Na kratičkou chvilku pocítil Coll zklamání, že se vyhnul další rvačce. Od svého příjezdu do Londýna se zúčastnil jen jedné potyčky, kterou nevyvolal, dostal od svého bratra Nialla jednu ránu pěstí, kterou si zasloužil, a jednu uštědřil jako ponaučení svému brzy již švagrovi, kterou by si měl dotyčný zapamatovat na zbytek života. Tihle Angličané používali místo zbraní slova, a i když se snažil přizpůsobit, stejně se mu to nezamlouvalo. Vůbec. Pěst je zbraň. Slova se podle jeho názoru přeceňují.

Prošel dveřmi do přítmí. V části divadla, určené pro platící diváky, byly podlahy vystlané koberci a stěny čistě bílé, proložené tmavě rudými závěsy a panely tapet s vyobrazením exotických výjevů z Dálného východu. Za dveřmi však byla podlaha dřevěná a holá, stěny z neomítnutých cihel a nahoře to vypadalo jako v doupěti obřích pavouků, jak to tam křižovala lana a dřevěné trámy a prkna.

Všechno mu připadalo příliš stísněné, až do té míry, že musel bojovat s instinktem, který mu velel sklánět hlavu. Coll se prudce nadechl a opřel se jednou rukou o cihlovou zeď. Šero a stísněné prostory, ale ne až do té míry, kdy by bezprostředně cítil nutkání utéct. Aspoň zatím ne. Pro tuhle chvíli to bylo pořád lepší než se nechat očumovat debutantkami, které se s ním bojí promluvit.

Jakmile si jeho oči přivykly šeru, zamířil od dveří k tmavým závěsům, ohraničujícím jeviště a hlediště a ozvěnu hlasů. Kolem něj pobíhala podivná směsice pestře oděných herců a prostě oděného pomocného personálu – jako myši v bludišti namalovaných stromů, vycpaného koně vybaveného sedlem a uzdou, přehršle trůnů a obyčejnějších židlí, jakož i obřích pláten s vyobrazením rozbouřeného oceánu, horského úbočí, lodní paluby a ještě něčeho, co nepoznával.

V leckterém ohledu mu to připomínalo dětský pokoj s kousky zázraků zastrkanými tu a tam v koutech. Lidé kolem něj však působili vážně a seriózně, s výjimkou jedné dívky, která stála pod řadou zavěšených pytlů s pískem a soustředila se na mládence vystupujícího na jevišti v roli Orlanda. Hmm. Ve hře sice Orlando Celii nezískal, ale z tohohle pozorovacího místa se zdálo, že si vede dobře.

Coll si ji chvilku prohlížel. Byla celkem hezká, černovlasá, s útlým pasem, ale nechápal, proč by mělo člověka stát dvě libry, aby ji viděl z větší blízkosti než ze sedadla ve Francesčině lóži.

„Pardon – aha, další,“ zahučel malý, hubený muž s rolí modré látky pod paží a řádkou špendlíků trčících z klopy. „Jestli jste tu kvůli paní Jonesové, tak nepřekážejte. Můžete počkat tamhle.“

Ukázal na čtvereček prostoru, odkud byl dobrý výhled na jeviště a kde mu jen rozhrnutá opona bránila vidět do hlediště. To by šlo, a odtud nejspíš uslyší veškeré kletby, které na jeho adresu pronáší matka. „To je paní Jonesová?“ zašeptal a ukázal na černovlásku.

„Tohle? Ne, to je Mary Bensonová.“ Chlapík se ohlédl ke dveřím. „Nezaplatil jste pěkné peníze, abyste ji viděl, doufám. Je tak zaneprázdněná zíráním tamhle na Baywiche, až si málem nepamatuje vlastní text.“

„Díky vám,“ opáčil Coll, ale muž už odpelášil.

Proklusala kolem něj trojice herců oblečených jako šlechtici, opouštějící jeviště. „Ustup stranou, obře,“ nařídil ten, kterému říkali Baywich, zpěvavým a panovačným hlasem.

Coll to ignoroval a muži ho obešli. Za uplynulých osm týdnů ho už půl stovky Anglánů označilo za obra. Ano, převyšoval většinu lidí už krátce po svých šestnáctých narozeninách. Takže ať si prťaví Angličané klidně nechají svůj názor, on na to kašle.

Místo toho se pokusil přemístit tak, aby viděl dvě děvčata, diskutující na jevišti, načež ho odstrčila čtveřice mužů, vlekoucích prales stromů v květináčích, těsně mimo zorné pole obecenstva. Listoví působilo na ardenský prales maličko krotce, ale v dostatečně tlumeném osvětlení by to mohlo stačit.

Za oponou se rozlehl potlesk a o pár vteřin později se mezi stromy prodrala nějaká dívka a málem do něj narazila. „Romeo, podle všeho jste vlezl do nesprávné hry,“ zavtipkovala s letmým úsměvem, který jí rozjasnil modré oči, a pak odspěchala do nějakého přístěnku, v patách za ní dvě ženy s náručí kostýmů.

Dobrých pár vteřin si připadal, jako by ho zachytil poryv větru, zalomcoval jím a opustil ho s nejistýma nohama. Coll se nadechl. Nepochybně to bylo tím, jak byl vecpaný v koutku a kolem dusali šílení Angláni. Malé prostory byly jeho nepřáteli, kam až jeho paměť sahala. To bude tím, protože žádná mrňavá ženská ho z rovnováhy nevyvede, natožpak jednou sakramentskou větou, byť docela vtipnou.

Otočil se, aby se na ni ještě jednou podíval, ale už zmizela ve spleti kulis a rekvizit. Romeo. Ha. Má víc společného s Jindřichem Pátým než s přitroublým klukem, co se zabil kvůli ženské. Jindřich aspoň uměl svádět bitvy.

Přesto se zdálo, že to myslela jako kompliment.

Nicméně pátral dál, až ji konečně znovu zahlédl za nízkým paravánem, kde z ní jedna z ostatních dívek stahovala šaty, zatímco druhá jí roztřepávala bílou pánskou košili, aby si ji mohla obléct. Viděl jen její hlavu, korunovanou složitým uzlem z rovných hnědých vlasů, kousíček šíje a vršek ramen, ale byl si celkem jistý, že je za tím paravánem ze spleteného rákosu víceméně nahá.

„Dívejte se jinam, Romeo,“ zasmála se, když se znovu střetli očima. „Já jsem Rosalinda, ne Julie.“

„Ano? No, a já nejsem Romeo,“ odsekl a zíral dál.

Půl tuctu lidí ho okamžitě umlčelo sykotem, a tak zase sklapl. Tatáž čtveřice mužů pak kolem něj prošla na jeviště, aby odkvákala svůj text v příští scéně. Jak se vám líbí nikdy nepatřilo k jeho oblíbeným hrám, pravděpodobně proto, že nikdy nedokázal uvěřit, že by nějaký muž – natožpak takový, který tvrdí, že je do nějaké dívky zamilovaný – nepoznal, když s ní mluví, jen proto, že je oblečená jako muž.

Žena před ním by se stejně nikdy nemohla úspěšně vydávat za muže, určitě ne s těmi jemnými rysy a útlou šíjí. Ba ani s hnědými vlasy vyšpendlenými na temeno a furiantským kloboukem, staženým přes ně. Nakláněla hlavu a napůl se ohnula, když se jedna z ostatních žen vytasila s pánskými holínkami. „Skot,“ pronesla tiše a stále s úsměvem. „Horal. Odněkud od Ullapoolu. To jste tedy Macbeth, předpokládám.“

Glendarill Park byl jen dvě hodiny jízdy koňmo od Ullapoolu. Coll svraštil čelo. „Macbeth pocházel z Invernessu.“

Vystoupila zpoza paravánu, aby si navlékla kabát přes útlá ramena. „Shakespearovi to stačilo,“ odsekla a protáhla se kolem něj.

Sakra. Ženská v kalhotách, no tohle. Prsty se mu ohnuly; měl co dělat, aby po ní nesáhl, nepřitáhl ji k sobě a neumlčel její vtipná ústa svými. Ano, už dost dlouho byl bez ženské, a ano, v těch kalhotách na ni byla pěkná podívaná, obepínaly jí boky a prakticky násilím upoutávaly jeho pozornost k jejím dlouhým štíhlým nohám. Sledoval, jak vystupuje zpoza opony doprostřed jeviště, a přestal přitom dýchat. Před jeho očima prodloužila a uvolnila krok, boky se přestaly pohupovat a ramena se napřímila. Když promluvila jako Rosalinda převlečená za dvořana Ganymeda, hlas jí klesl a o poznání se zpomalil; představovala mladíka tak dobře, jak ještě nikdy u ženy neviděl.

„Tohle je Persephone Jonesová,“ sdělil mu krejčí, který znovu spěchal kolem.

Takovou informaci nepotřeboval. Jestli se za nějakým děvčetem s funěním žene jedenáct mužů za jediný večer, tak tedy za tímhle. A proboha – ne, pro sebe – doufal, že je vdova.

Scéna skončila a ona vyšla z jeviště druhou stranou. Řítili se kolem něj další herci, aby odehráli své role, ale bez ní to byla jen hra, kterou už četl a viděl na jevišti. Ano, bylo to v Inverness a s patřičnou dávkou skotské praktičnosti přidanou do těch nesmyslů, ale slova zůstávala stejná.

„Jak dlouho ještě ta zatracená věc potrvá?“ zeptal se tlumený hlas pár kroků za ním.

Coll otočil hlavu. Pod další sestavou pytlů s pískem stál dobře oblečený mládenec v jasně modrém kabátě, pohled upřený na kapesní hodinky. Strážný u dveří tedy za dnešní večer vydělal nejméně čtyři libry. V šeru za okrajem jeviště se objevila další postava a Coll se v duchu opravil.

Šest liber, hamoun.

„Jářku, Brumley,“ zašeptal první. „Já tu byl první.“

„Že tu stojíte, ještě neznamená, že nejste jen další čekatel,“ opáčil muž řečený Brumley. „Vsadím se s vámi o stovku liber, že ji navštívím v šatně dřív než vy.“

„Tak tedy platí. Měl bych vám ale povědět, že jsem mluvil s lordem Hallowayem a ten říká, že paní Jonesová upřednostňuje světlovlasé muže.“

Brumley si odfrkl. „Kašlu na to, jakou barvu vlasů upřednostňuje. Claremont je mimo město a tím pádem je k mání. Je to nádherná hračka a já si rád hraju.“

„Pánové,“ zasyčel malý, podsaditý mužík, který se vynořil z hlubin zákulisního bludiště, „musím vás požádat, abyste tlumili hlas.“

„Nepanikařte,“ řekl ne-Brumley s mdlým úsměvem, „obecenstvo sem nepřišlo poslouchat. Přišli, aby ji viděli. A musíte očekávat, že dojde k určitým neshodám o to, který pán stráví noc v její společnosti.“

„Což budu já,“ ozval se Brumley. „Jděte pryč, Waldringu. Musíte se věnovat manželce.“

Waldring se zašklebil. „Jen když je sezona setí. Dávám přednost delikátnějšímu ovoci.“

Neznělo to, jako by se některý z obou mužů hodlal zeptat dívky, se kterým by raději strávila noc ona, nebo co na to říká její manžel. „Ten mládenec vás žádal, abyste byli zticha,“ podotkl Coll svým nejtlumenějším hlasem a obrátil se čelem k nim.

„Vida, Waldringu, to je jeden z těch horalů,“ poznamenal Brumley a přimhouřil oči.

„Copak vám nikdo nevysvětlil, Glendarille, že divadelní hry se obvykle sledují ze sedadel v hledišti?“ ozval se ten druhý, Waldring.

Na jevišti za Collem dívka už zase mluvila. Chtěl se na ni dívat, ale nehodlal se otočit zády k těm dvěma hňupům. „Nezabloudil jsem. Jsem tam, kde chci být. A teď, ten mrňavý pán vás žádal o ticho. Hádám, že byste ho měli poslechnout.“

„Víte, co mě napadá, Brumley? Napadá mě, že tenhle pohan se taky zakoukal do paní Jonesové. To…“

„Pro vás ‚mylord pohan‘,“ přerušil ho Coll a ústa se mu zvlnila chmurným úsměvem. Á, bitva na obzoru.

Větší z obou mužů, Waldring, vsunul prst pod uzel nákrčníku, aby si ho uvolnil, jistá známka nadcházející rvačky. „Měl byste vědět, pane, že trénuju v klubu Gentleman Jackon’s,“ ohnul paže v loktech a zaťal pěsti. „Co vy na to, Brumley? Jdeme do toho?“

Švihák poskakoval skotačivě z nohy na nohu v půlkruhu, zatímco Coll pobaveně přihlížel. Když Waldring konečně vyrazil vpřed, Coll snadno uhnul rozmáchlému úderu, vymrštil pěst a zasáhl šviháka důkladnou ranou do brady. Waldring dopadl na dřevěnou podlahu s funivým heknutím. Coll naklonil hlavu ke straně a zaměřil pozornost na druhého. „Chcete taky, Angláne? Jestli ano, tak přistupte. Jestli ne, odneste tenhle pytel brambor, ať ho nevidím.“

„Ale – totiž – já nepřišel s panem Waldringem,“ drmolil Brumley.

„No, tady na podlaze zůstat nemůže. Někdo by o něj zakopl. Tak ho odtud odtáhněte a buďte rád, že jste projevil větší zdrženlivost než on,“ navrhl Coll.

„Já… ano.“

Coll se obrátil zpátky k jevišti a založil si ruce. S používáním slov namísto zbraní je ten problém, že slova nedokážou srazit chlapa na podlahu. K tomu jsou zapotřebí pěsti. Bude to muset zdůraznit svým bratrům, kteří dávají přednost dialogu, hned jak se mu naskytne příležitost. Samozřejmě, čert ví, kdy to bude, když je Niall tak zaneprázdněný ložnicovými hrátkami se svou chotí Amy, až jim celá domácnost musí prakticky připomínat, že mají taky jíst, a když Aden odjel do Canterbury pro zvláštní povolení k sňatku, aby se mohl oženit se svou Mirandou dřív, než se děvčeti vrátí rozum a změní názor.

„To byla efektivní – a tichá – práce, pane. Děkuju.“ Pomenší muž se postavil vedle Colla, paže rovněž založené na bachraté hrudi.

„Vypadáte, že byste si uměl poradit i beze mě.“

Muž se zazubil. „V rozpuku mládí možná. Ale nemůžu mlátit sponzory divadla. To vede k velmi špatné návštěvnosti a menšímu sponzorování. Takže ještě jednou děkuju.“

Coll pokrčil rameny. „Dnes večer už jsem praštil dva chlapy a oba si to zasloužili. Nemusíte mi za to děkovat.“

„Ale stejně jsem rád, že je to dnes naposled, co Persephone hraje romantickou hlavní roli. Když dáváme romantiku, vždycky číhá u dveří víc vlků. Po dnešku nás čeká deset dní relativně bez vlků, až do premiéry Macbetha. A troufám si říct, že většině mužů by se ani nesnilo o tom vyspat se s lady Macbeth. Pokud si cení vlastního života.“

To působilo absurdně – Persephone Jonesová byla herečka, ne skutečná vražedkyně. Jenomže právě viděl, jak se proměnila v chlapce pouze pomocí několika drobných změn v pohybech a držení těla. Jestli se dokáže stejně efektivně změnit v lady Macbeth, vyspat se s ní by opravdu působilo maličko nebezpečně. On však měl nebezpečí rád. A ona… No, mohl si přiznat, že tohle bylo poprvé, co mu nějaký mládenec připadal žádoucí, protože věděl, co ukrývá pod kalhotami.

„To nebyli vlci,“ pronesl nahlas, jen taktak se rozpomněl, že musí šeptat. „Spíš fretky, co slídí, kde se snadno nažrat.“

„Jestli si myslí, že Persephone Jonesová je snadná potrava, jsou to hodně hloupé fretky.“ Muž uvolnil paže a natáhl jednu ruku. „Huddle,“ zašeptal. „Charlie Huddle. Řídím tohle šílenství, kterému se říká Saint Genesius.“

Coll stiskl nabízenou pravici. „Glendarill. Coll MacTaggert.“

„Aha. Vy jste ten Skot.“

Coll zvedl jedno obočí a vyprostil prsty z pevného stisku. „Kteréhopak Skota máte na mysli?“

„Toho, co před pár dny běžel nahý po Grosvenor Square s velkým mečem v rukou. Vikomta Glendarilla.“

„Ano. A kdybych byl dohnal toho parchanta, co ohrožoval mou rodinu, vyprávěl byste o mně jiný příběh, hádám.“ Bylo to těsné; i když jel kapitán Robert Vale na koni, Collovi se málem podařilo připravit toho supa o ucho.

„Nejsem z těch, co soudí. Když trávíte tolik času mezi divadelníky jako já, nahá šermovačka vám zdaleka nepřipadá bůhvíjak skandální. Ani neobvyklá.“

„Á, vy jste pořád tady, Macbethe,“ zazněl před ním tichý zpěvavý hlas.

Znovu se zaměřil na dívku přestrojenou za hocha a stojící u okraje opony, zatímco Huddle si odešel poklábosit s představitelem Vévody. „A pořád nejsem Macbeth, děvče.“

„Tak tedy Duncan? Banquo?“

„Stačí MacTaggert. Nebo Coll. Slyším na obojí.“ Nebyl si jistý, proč nedodal Glendarill, ledaže ta dvě čuňata, kterým právě nakopal zadky, pocházela z řad aristokracie a moc pěkně se nepředvedla. On samozřejmě nebyl anglický aristokrat, ale zdůrazňovat ten rozdíl právě v téhle chvíli mu připadalo prostě malicherné.

„A já slyším na paní Jonesovou.“ S rozmachem se uklonila. „Nebo na Persephone,“ dodala, napřímila se a usmála se ještě víc. „Když už se teď známe, MacTaggerte, co si počneme dál?“

Kapitola dvě

„Již odpusťte! Věc zapomenutá

můj tupý jala mozek.“

MACBETH, MACBETH, JEDNÁNÍ I., SCÉNA 2

Napadalo ho pár věcí, co by se daly dělat společně – a byli by při nich nazí. Tam, odkud pochází, děvčata nenosí kalhoty, uvažoval Coll, jenomže sám byl v kiltu – což už nespočet Anglánů nazval skandálním a barbarským. Vzhledem k tomu proti jejímu zevnějšku nic nenamítal. Ani trochu.

S dlouhýma nohama a útlým pasem, poprsím napůl skrytým pod batistovou košilí, vestou a modrým kabátem, který jí byl maličko příliš široký v ramenou, vypadala Persephone Jonesová jako dobře oblečený dětský nalezenec. Velmi přitažlivý, hnědovlasý nalezenec s velkýma modrýma očima a úsměvem, při kterém kukadla jiskřila, nicméně pořád nalezenec. „Než na to odpovím, musím se zeptat, kdepak je asi pan Jones,“ opáčil, už toho chlapa víc než napůl nenáviděl.

Ledabyle mávla rukou. „No, někde bude. Proč se ptáte?“

„Protože nejsem pytlák.“

„Aha. Tak tedy lovec. Předpokládáte však, že se dám chytit.“

„Hádám, že bych to dokázal.“

Dívka ho zamyšleně pozorovala a stoupla si přitom na špičky, aby se zdála větší. Přesto mu temenem hlavy dosahovala sotva k rameni.

„Jakýpak druh lovce jste, MacTaggerte? Věšíte si trofej na stěnu, aby ji všichni obdivovali? Nebo sníte to, co ulovíte?“

Dobrý bože, každou chvíli už mu vykoukne zpod kiltu, co by nemělo. „Mám zdravý apetyt,“ opáčil.

„Persephone,“ zašeptal ženský hlas za jeho zády. „Pět minut.“

„Á, omluvte mě, MacTaggerte. Mám další převlek a už si nemůžu povídat.“

Když míjela pana Huddlea, mužík se naklonil, aby jí něco pošeptal do ucha. Přitom vyslala další hodnotící pohled ke Collovi a pak zmizela v šeru zákulisí. Coll by se byl zeptal, o čem to k čertu mluvili, ale vtom mezi nimi projela kamenná zeď, následovaná hodovní tabulí, soupravou židlí, obřím svícnem a trůnem.

Než se všechen nábytek ocitl na jevišti a muži, kteří ty věci stěhovali, se vrátili do kulis, Charlie Huddle zmizel. Co bylo významnější, nikde nebylo vidět ani paní Persephone Jonesovou. Aspoň že věděl, kde ji najde: na jevišti. Zatímco kulisáci pochodovali sem a tam a nahrazovali les pevností, Coll se přesunul k hlavní oponě a rozhrnul ji prsty.

Hlediště bylo plné až po střechu, což teď dávalo smysl vzhledem k dívčině talentu i skutečnosti, že vystupovala v roli Rosalindy naposled. Když se posunul trochu stranou, jen taktak rozeznával lóži lady Aldrissové. Seděla v ní Francesca osobně, s kamennou tváří, zatímco jeho sestra Eloise kapesníčkem osušovala nos svému nastávajícímu. Ty dvě dívky a jejich rodiny, které ho přišly přepadnout, zůstávaly; jedna ronila slzy a matka druhé taky plakala.

Kriste na kříži. Ano, musí si najít manželku před svatbou Eloise, a to datum už se chmurně tyčilo ve vzdálenosti pouhých pár týdnů. Ale jestli děvče dokáže plakat nad jeho ztrátou po třech minutách konverzace, tak mu nejde o něj; jde o jeho zatracený šlechtický titul. A každopádně není zatím tak zoufalý, aby souhlasil s matčinými návrhy.

Hned když pochopil, že matčin edikt se nedá nijak obejít, napadlo ho najít si děvče, se kterým by se mohl oženit, vyspat a pak ho nechat v Londýně, zatímco sám se vrátí do Skotska a bude si dělat, co se mu zlíbí. Sice by nikdy nepřiznal, že v tomhle směru změnil názor, ale to, jak se oběma bratrům podařilo najít si ženy, které milovali – a které na oplátku milovaly je – ho maličko přimělo k zamyšlení. Snesl by anglické děvče, kdyby se na tom podílela láska. Kdyby k tomu nedošlo, vždycky se může vrátit k původnímu plánu. Najít za čtyři týdny nevěstu, to přece sakra svede i malomocný, když má šlechtický titul.

Prozatím našel pohlednou dívku, jež ho rozptýlí od toho zatraceného spletence. A i když se na ni může jen dívat a holdovat své představivosti, pořád je to mnohem příjemnější způsob, jak strávit večer, než vyhýbat se vdavekchtivým housatům a panovačné huse v pěkně umístěné lóži.

„Tak to jste vy, co zahnal Waldringa na útěk. Díky za to,“ ozval se za ním hlas s velmi kultivovaným anglánským akcentem. „Obvykle dámu okouzlí a složí na lopatky dřív, než my ostatní stihneme aspoň pozdravit. Zneškodnil jste ho – aspoň dokud se mu nezahojí ta modřina.“

Coll poodstoupil od opony a otočil hlavu. Působit arogantně není nic snadného, když člověk musí mluvit tišeji než myška, ale vysokému světlovlasému muži, stojícímu ve tmě, se to nicméně podařilo. „A kdopak jste vy?“ zeptal se.

„Claremont. James Pierce, hrabě, abych byl přesný.“

Coll trochu přimhouřil oči a prohlédl si šedý kabát, vestu slézové barvy a černé kalhoty. Dobře střižené a drahé, to by se vsadil. Muž dokonce přinesl i kytici rudých růží. A byl to ten, z jehož nepřítomnosti byli ti druzí dva předtím nadšení. „Ještě jsem se s vámi nesetkal.“ To určitě něco znamenalo, protože už ho protáhli skoro všemi patřičnými společenskými akcemi této londýnské sezony.

„Byl jsem na jihu, navštívit své nemovitosti. No, vlastně dohlédnout na stavbu nového křídla Claremont Hallu.“ Fešák naklonil hlavu ke straně. „Podle toho, jak si prohlížíte jistou přitažlivou dámu, soudím, že Waldring není jediný, kdo se pokusil mě v mé nepřítomnosti vystřídat.“

Collovi se v břiše převalil kámen. Neurčité zklamání z něčeho, co zvětřil, ale nedostal se dost blízko, aby ochutnal. „Jestli je vaše, nemáte se ode mě čeho bát. Jestli jste jen další ze stáda anglánských kohoutů, co se naparují a doufají, že se po nich slepička ohlédne, pak vás nejspíš čeká boj.“

Hrabě se usmál. „Zeptejte se jí sám.“

Jako na povel se z šera vynořila Persephone Jonesová, oděná v jiných kalhotách a zeleném kabátě. „MacTaggerte,“ usmála se a kývla.

„Tady jste, má drahá,“ vysekl Claremont elegantní poklonu a podal jí pugét.

„Claremonte!“ zvolala a předvedla rychlé pukrle. „Nečekala jsem vás.“ Přijala květiny, letmo k nim přičichla a předala je ženě, kráčející v patách za ní. „Nemám čas konverzovat, bohužel.“

„To počká na později,“ odpověděl hrabě a vyslal přes její hlavu ke Collovi velmi významný pohled – pohled, který říkal, že uplatňuje svůj nárok.

Ústa se jí usmívala, oči však ne. Jestli to něco znamenalo, nebo ne, to Coll netušil. Protože si ale musel hledat manželku a protože paní Jonesová představovala chvilkové, nečekané rozptýlení, pokrčil rameny. „Jsem tu kvůli hře,“ zahučel, založil si paže a opřel se o bytelnou vzpěru, zatímco dívka odkráčela na jeviště a znovu se stala mladíčkem.

Jestli je děvče zadané, tím to končí. Ať už je to zatracená škoda, nebo ne, se vší upřímností, nepřišel sem dolů, aby ji hledal. Sakra, opustil lóži lady Aldrissové ještě dřív, než se vůbec objevila na jevišti.

Byl to krátký hon; především mu připomněl, že uplynulých osm týdnů prožil v nedobrovolném celibátu, a navíc ještě týden předtím, když se on, Aden a Niall přesouvali na jih se všemi zavazadly, která dokázali navršit na dva valníky.

Tehdy byl plný vzdoru, připravený na to, že se všichni tři utkají s Francescou Oswell-MacTaggertovou čelně, sdělí jí, že si může jít i se svými podmínkami pro soustavné financování Aldriss Parku do horoucích pekel, a odtáhnou zpátky na Vysočinu. Ale krucinál, potřebovali ty finance, co poskytovala. Ty peníze umožňovaly MacTaggertům postarat se o větší počet pachtýřů, než by zvládl kterýkoli z ostatních náčelníků v okolí. Umožňovaly jim doplňovat mizernou sklizeň, nakupovat ovce a dobytek v době, kdy podzimní počasí mělo za následek menší počet mláďat na jaře, a zkrátka zabránit, aby ti, kteří na nich byli závislí, umírali hladem.

A jeho představa jednotné fronty proti matce – která se nenamáhala napsat ani dopis, natožpak je navštívit za těch sedmnáct let od chvíle, kdy své tři syny opustila – se začala bortit ve chvíli, kdy se Niall zamiloval do Amy. Coll se otřásl. Teď už měl to děvče docela rád, ale proboha, matka určila Amelii-Rose Hyacinth Baxterovou jemu. Chválabohu, že jsou Amy a Niall nakonec jeden pro druhého jako stvoření a on z té rovnice vypadl.

Jakmile padl první, Aden nepochybně pochopil, co je čeká, a když tedy zakopl o sestru Matthewa Harrise, vykolíkoval si terén. Coll vzdychl. Takže zbýval už jen on. Jako nejstarší by se nepochybně měl oženit první. Bylo jeho povinností kráčet v čele do takového nebezpečí. Ale pokaždé, když zauvažoval o vynaložení nějakého úsilí ohledně námluv, vybavilo se mu, jak špatně dopadl otec v manželství s Angličankou. Angus MacTaggert a Francesca Oswellová vydrželi pod jednou střechou dvanáct let, ale nic neproběhlo v klidu a míru. Aspoň pokud si Coll pamatoval.

To sem však nepatřilo, protože dnes večer nedokázal nic než uprchnout před dalšími dvěma nadějnými nevěstami a pár minut si představovat, že by s paní Persephone Jonesovou mohl strávit vášnivou noc. Takže se teď může vrátit do Oswell House a sepsat si seznam děvčat, která by mohla posloužit, anebo zůstat, kde je, a sledovat dosti nápadité představení Jak se vám líbí.

Nakonec hra vyhrála, a i když si připadal maličko ošizený, že všichni ti mládenci našli své lásky, zatímco on stojí v kulisách a nemá ani sebemenší vyhlídky na sňatek, jednu pozitivní věc o anglickém vkusu říct mohl – všichni měli pravdu, když se rozplývali nad Persephone Jonesovou.

Herci se shromáždili na jevišti a přijímali ovace vestoje, načež se vyhrnuli kolem něj do šaten a k zadnímu východu. Zůstal čekat na místě; nemá smysl ukazovat se venku, dokud nebudou lady Aldrissová a její plačící panny pěkně daleko odtud.

„Za deset minut zhasínáme,“ sdělil mu nakonec jeden ze zákulisních zaměstnanců, „a nikde není větší tma než v divadle.“

„Možná leda v srdci dámy,“ odtušil Coll a potlačil zachvění při představě, že by zůstal v tomhle stísněném prostoru v úplné tmě. Mládenec se zasmál.

Tak tedy zpátky do Oswell House, kde bude muset poslouchat matčino hulákání o tom, jak se snaží zachránit MacTaggertův majetek tím, že mu pomáhá najít nevěstu, a on by na to mohl jen hulákat to samé, co říká už osm týdnů: manželku si sakra najde sám. Vydal se ruchem a shonem stejným směrem, kam mířili ostatní.

„… nepovažuju za nutné.“ Sladký hlas Persephone Jonesové zazněl z pootevřených dveří a Coll zpomalil.

„Já považuju za nutné, abyste nechala těch tanečků a dala mi, co chci,“ odsekl Claremontův hlas. „Upejpáte se, jako byste měla nějakou ctnost, kterou musíte chránit. Musím vám připomínat, že jste herečka? Hezká, ale nestačí to k tomu, aby vás zvali na soirée. Koupil jsem vám dary – několik drahých darů, jestli si vzpomínáte. Náhradou za ně mi dáte, co chci. A to je to, co máte mezi nohama, Persephone.“

„Ne.“ Na konci slova zaznělo jen nepatrné zachvění. „Vnutil jste mi dary ve snaze koupit si to, co mám mezi nohama. Vezměte si je všechny zpátky. Jsou tady v téhle krabici. Vůbec jsem o ně nestála. Vy…“

„Vy zatracená děvko. Já…“

Ozvalo se tříštění skla. Ještě než si úplně ujasnil, co dělá, rozrazil Coll dveře a vstoupil do místnosti. Byla menší, než čekal, s holými stěnami, stolem a židlí a jediným vysokým zrcadlem, ale to vnímal jen koutkem oka, když popadl Claremonta za límec a odtrhl pozadu od dívky, nad kterou se tyčil s rukama na jejích ramenou.

Letmo zahlédl vykulené modré oči Persephone a hrdlo rozbité láhve v její ruce, než znovu zaměřil pozornost na prskajícího hraběte. „Slečna řekla ne,“ zavrčel a mrštil jím o nejbližší stěnu.

Claremont dopadl na kolena a okamžitě se hrabal na nohy. „Do toho vám nic není, horale. Opusťte tuhle místnost, než vás dám vyhodit.“

„No, zatímco budete hledat někoho, kdo by mě dokázal vyhodit, já vás vyprovodím osobně.“ Coll hbitě protáhl jednu paži pod ramenem hraběte, dlaní téže ruky ho uchopil za zátylek a ohnul vysokého chlapíka skoro do pravého úhlu, jak se Claremont snažil nenechat si zlomit ruku.

„Nemáte zdání, s kým máte co do činění,“ drmolil Claremont a potácel se z místnosti, jak ho Coll napůl vlekl k zadním dveřím budovy. U nich stáli Charlie Huddle a pár zbývajících herců a kulisáků; Huddle se rychle nadechl, otevřel dveře dokořán a ustoupil stranou.

Coll vystrčil Claremonta ven a poté následoval rázný kopanec podrážkou boty do hraběcího pozadí. „Až vám příště děvče řekne ne,“ zaburácel, „a umím si představit, že se vám to stane mockrát, měl byste poslechnout.“

S těmi slovy zavřel dveře a pro jistotu zastrčil závoru. Když se otočil, shromáždění muži začali tleskat.

„Nikdy jsem toho lorda Claremonta neměl v lásce,“ oznámil Huddle s pokřiveným úsměvem. „Jsem rád, že je pryč. Ale mohl by vám dělat problémy, mylorde.“

Coll pokrčil rameny a urovnal si kabát. „Není to poprvé a nebude to ani naposled.“

„Možná,“ zazněl z šera ženský hlas, „ovšem teď mě budete muset doprovodit domů.“

Persephone Jonesová přistoupila blíž. Světla v přední části chodby začala blikat a zhasínat, takže ji obklopovala jen svatozář světla svíček v kalné tmě. V jedné ruce nesla malý cestovní kufřík a na sobě měla tmavě fialové šaty s hlubokým výstřihem, stříbrný šál a fialový klobouk zdobený drobnými bílými květinkami, usazený na hlavě ve furiantském úhlu. Vlasy už neměla hnědé, nýbrž dlouhé, splývavé, slonovinově zbarvené, zkadeřené do prstýnků kolem obličeje, jako anděl sestoupivší z nebes, aby dráždil smrtelníky.

„To, hádám, dokážu.“ Dívka, která se proměnila v jinou dívku pokaždé, když se na chvíli ohlédl – to by mohlo být buď velice vzrušující, nebo naprosto k uzoufání. Ale ať tak nebo tak, bude to sakra zajímavé.

Coll MacTaggert, uvažovala Persephone Jonesová, by se dal klidně splést s horou, kdyby hory byly ze svalů a kostí a měly velice přitažlivou, byť strohou tvář zjemněnou silným skotským nářečím. Odtrhla pohled i pozornost od vysokého horala, přitáhla si šál trochu těsněji k ramenům a zhluboka se nadechla, když Charlie Huddle otevřel zadní východ. Požádala o pomoc ochotnou horu. Ještě se uvidí, jestli ta hora umí stejně efektivně rozhánět dav na veřejnosti jako vyhazovat hrabata v soukromí.

Jen co vykročila ven, nahrnuli se k ní mladí i staří muži, jásali a chválili a nabízeli květiny nebo žadonili o kadeř jejích vlasů. Aspoň že už tolik nepršelo jako předtím.

„Omluvte mě laskavě, milí pánové,“ řekla jako vždy, když každý večer u zadního vchodu účinkovala ve své osobní hře, „ale mám za sebou velmi dlouhý večer a jsem dost unavená.“

„Jsi nejkrásnější panna v zemi,“ přehlušil jeden mladík všechny ostatní a mířil přitom kyticí rudých růží na její hlavu jako zbraní. „Mne mdloba schvátí, jestli nevzdáš se mi.“

To vyvolalo vlnu bučení a pískání, k níž se v duchu přidala. Hrála v Shakespearovi. Proč to v některých mužích budí domněnku, že by měli recitovat špatné básně napsané na rubu sázkařského kuponu, to netušila. „Ustupte z cesty, pánové, buďte tak laskavi.“

„Jde v kráse, jako chodívá tma noci hvě…“

„To je lord Byron. Já vzývám Shakespeara,“ přerušila ho a několik supů se zasmálo odpadlíkovi.

Tlačenice se zhoršovala. Zrovna když začínala uvažovat, nemá-li použít svou brašnu jako zbraň, uvolnil se prostor kolem ní jako zázrakem. Persephone se ohlédla a napůl čekala, že za sebou uvidí draka. Byl to však ten Skot s nataženými pažemi, jimiž odstrkoval rádoby nápadníky jako hadrové panenky.

„Slečna chce, abyste ustoupili z cesty,“ oznámil. „Ať to nemusí opakovat.“

Inu. Tak tedy veřejné projevy hrdinství. Když ji doprovázel Claremont, míval hrabě rád kolem sebe všechny ty čumily, aby měl jistotu, že ho všichni uvidí odcházet v její společnosti. Ustoupila o půl kroku stranou a zavěsila se volnou rukou do jedné svalnaté skotské paže. „Děkuju,“ řekla, usmála se na něj a v duchu se modlila, aby se právě nedopouštěla děsivé chyby. Spíš další děsivé chyby. Zbavit se tohoto muže by mohlo vyžadovat batalion slonů, které čirou náhodou neměla po ruce. Měla však kolem sebe přátele a obdivovatele a z tohohle Colla MacTaggerta měla… dobrý pocit. Nebo možná šlo jednoduše o to, že nejenže se většinu večera těšila pohledem na jeho skvělou postavu, ale zatím se jevil jako opravdu užitečný.

Pokynul jí a dál klestil cestu otálejícími návštěvníky divadla, až se dostali na roh, kde čekal její kočár. Zatahala ho za paži a Coll se zastavil. „Každý večer tu na mě čeká kočí,“ řekla.

Samozřejmě, navrhla, aby ji doprovodil domů, ale to bylo míněno převážně jako žert, kousíček chlípného vzrušení navozeného tou divokou horou v kiltu, mužem, kterého měla před sebou, k němuž patřila i malá část vděčnosti za to, že ji někdo konečně zbavil Claremonta. Hrabě byl vytrvalejší než komár.

Tahle chvíle však bude zkouškou. Nechá ji odjet, nebo bude trvat na tom, že ji doprovodí? MacTaggert, jak se představil – přestože ji Charlie Huddle informoval, že ve skutečnosti jde o lorda Glendarilla – byl úplně jinak hezký než James Pierce, hrabě z Claremontu. Jeho ostré, rovné obočí, sebevědomý, otevřený výraz obličeje, neposlušné tmavé vlasy a pobavené oči vypovídaly spíš o soupeři, na jakého Claremont nejspíš ještě nikdy nenarazil – o muži. O velmi hezkém, svalnatém muži plném energie. O takovém, který je buď blázen, nebo si jednoduše nedělá starosti s mírou vlivu lorda Claremonta a s problémy, které by mu mohl způsobit.

„To je váš způsob, jak mě poslat do horoucích pekel?“ zeptal se a zvedl jedno obočí.

Přistihla se, že naslouchá zvuku jeho hlasu, studuje přízvuk jeho slov a namlouvá si, že je to proto, že má začít zkoušet lady Macbeth, a že to nemá nic společného s tím, jak jí jeho hluboký hlas jakoby vibruje v kostech.

„Zdvořilejší, ale ano, je. Děkuju…“

Otevřel dveře, přešlápl a podal jí ruku, aby jí pomohl dovnitř. „Tak to byste tedy měla vyrazit, než ta smečka znovu chytí vaši stopu.“

Další překvapení. Dnešní večer jich přinášel celé věrtele. Persephone nastoupila, ale zůstala stát ve dveřích kočáru s pohledem upřeným na něj. „Vy jste se neurazil? Chci říct, naznačila jsem, že bychom mohli navázat… osobnější spojení.“

MacTaggert pokrčil rameny. „Věděla jste, že tady venku na vás čeká klubko hadů, a viděla jste, jak jsem praštil Claremonta. To si umí spočítat dokonce i horal, hádám.“ Zazubil se. „Kromě toho, teď jsem pro vás záhada a nebudete na mě moct přestat myslet.“

Opětovala jeho úsměv a udělalo se jí volněji u srdce, když pochopila, že dnes večer už nebude muset hrát, aby se zbavila dalšího nápadníka. „Jste dost zapamatovatelný, MacTaggerte.“

„To jsem.“ Zavřel za ní dveře, zatímco nastupovala a usedala, ale stejně byl dost vysoký, aby viděl okénkem dovnitř. „Nejsem taky žádný eunuch ani nóbl hošík a vy jste děvče, které chlapovi zrychlí tep. Ale dneska večer jsem gentleman a nechci, abyste se na mě dívala stejně jako na Claremonta, takže vám popřeju dobrou noc a sladké sny. A nedivte se, jestli vás zítra vyhledám.“

No. Muž, který jednoduše řekne, co chce, a nepokouší se kupovat si její náklonnost ani její tělo. Taky byl zjevně mužem, který si dokáže fyzicky vzít všechno, po čem zatouží, a neudělal to. To tedy byla zajímavá rovnováha, a protože ji to zaujalo, bylo by od ní moudré jednoduše kývnout, popřát mu dobrou noc, odjet a být ráda, že dvakrát za dnešní večer vyvázla bez úhony. Hrabata, vikomti, Angličané nebo Skoti – všichni jsou jen na obtíž.

A ačkoliv jí tahle obtíž prospěla, vyplňovala nejméně dva řádky na jejím seznamu lidí, jimž je radno se vyhnout. Za prvé byl muž a za druhé byl muž se šlechtickým titulem. A ještě větší problém – připadal jí přitažlivý. Jinak by s ním předtím v zákulisí nikdy nezačala flirtovat. Jednoznačný problém. „Nemůžu vám zabránit hledat,“ zaševelila, naklonila se k otevřenému oknu a pokoušela se ignorovat husí kůži vzrušení, která jí naskakovala na pažích, „ale najít mě, to už je něco docela jiného.“

Kývl a ucouvl. „Hádám, že vím, kde začít. A až vás najdu, možná mi povíte, jak je to s panem Jonesem.“

„Protože nejste pytlák?“

„Protože pokud někdo takový existuje a vy nevíte, kde je, je to idiot.“

„Pak ušetřím nebohého pana Jonese urážek a sdělím vám, že já, ubohá nešťastnice, jsem vdova.“

Horal se znovu zazubil, přičemž se jí srdce podivně, nečekaně rozbušilo. Dobrotivé nebe. Vypadá jako – ani nevěděla, jak to popsat. Snad anděl boží. Jeden z těch statných andělských válečníků, kteří zabíjejí démony a draky. „Upřímnou soustrast, paní Jonesová,“ zaševelil.

Než stihla udělat nějakou hloupost a přiznat, že žádný pan Jones nikdy neexistoval, kočár se chválabohu dal do pohybu ulicí a ona ho ve tmě ztratila z očí. Několik jejích obdivovatelů se obvykle pár ulic hnalo za kočárem, ale dnes večer zůstala ulice za povozem prázdná. Možná nechtěli riskovat horalův hněv, a ona jim to rozhodně nemohla mít za zlé. Překvapovalo ji jen, že projevili tolik rozumu.

„Jako vždycky dvakrát kolem Burtonova parku?“ zeptal se kočí z kozlíku.

Persephone se vzpamatovala a znovu se naklonila k oknu. „Ano, Gusi, děkuju. Opatrnosti není nikdy dost.“

„Postarám se, abyste dojela domů ve zdraví, Persie.“

„Nevím, co bych si bez vás počala, Gusi.“

„Musela byste chodit pěšky. To je jisté.“

Se smíchem otevřela brašnu a vytáhla jednoduché modré mušelínové šaty, čepec stejné barvy a kartáč na vlasy. Pak zatáhla záclonky kočáru a dumala o tom, jak Claremontovi bylo buď jedno, že údajně má manžela, nebo už dešifroval, že každá herečka, která si přeje zachovat aspoň trochu slušnosti, používá titul „paní“, ať už na ni doma čeká nějaký „pan“, nebo ne.

Á, počestnost – ta vrtkavá věc – působila ještě pošetileji, když dáma pochopila, jak snadno se dá opatřit takovou jednoduchou lží. Ona si to ale uvědomovala a také přišla na nejjednodušší způsob, jak zabránit všem těm rozvášněným mužům u zadního vchodu divadla zjistit, kde žije: pošetilou parukou.

Nejprve odložila apartní klobouk a hodila ho do brašny, rychle pak následovala paruka z dlouhých, stříbroplavých vlasů. Roztřepala vlastní, mnohem kratší, medově zbarvené vlasy a byl to báječný pocit po dlouhých hodinách, kdy měla kadeře sahající k ramenům pevně sepnuté na temeni; když je rozčesávala, rozhodla se, že je nechá rozpuštěné.

Odvážné fialové šaty následovaly ostatní doplňky do brašny a pak si navlékla mnohem cudnější mušelínovou toaletu, načež si nasadila na hlavu čepec a uvázala ho pod bradou. Tak. Zase upjatá a spořádaná. Samozřejmě, šlo jen o další kostým, ale tenhle jí umožňoval žít mírumilovně v St. John’s Wood, aniž by hejna mužů otravovala život jí i sousedům.

Jakmile se uvelebila, roztáhla znovu záclonky, opřela se dozadu o špatně pérované opěradlo sedadla a zadívala se oknem k přepychovému sídlu, stojícímu o samotě ve tmě. I v tuto hodinu okna Holme zářila, což byl pohled ještě úchvatnější, poté co jeho majitel James Burton skoupil všechny okolní farmy, nechal strhnout domy i chlévy a zachoval poničenou změť pastvin jen kousek na severovýchod od míst, kde se ukládala ke spánku většina aristokracie. Pokud byla pravda to, co se povídalo, a hodlal tam vybudovat park na počest prince Jiřího, pak bylo všechno v nejlepším pořádku, ale zatím polovina pozemků vypadala, jako by se tudy přehnala válka.

Gus dvakrát objel Holme, což jí poskytlo čas na převlečení a jemu možnost ujistit se, že nejsou sledováni. Potom stočil kočár na Charlbert Street k nevelkému domu číslo čtyři, který si pronajala na Charles Lane.

„Jsme tady, Persie, a za námi ani živá duše,“ oznámil.

Vstala a otevřela dveře, s brašnou v ruce sestoupila na prašnou silnici. „Děkuju, Gusi. Uvidíme se v půl osmé ráno?“

„To je na vás brzy, ne?“ naklonil se vozka přes okraj kozlíku, aby na ni viděl.

„Ano, ale začínáme zkoušet.“

„Tak tady budu v půl osmé. Radši povezu vás než všechny ty služky a kuchyňské pomocnice, co chodí shánět stuhy do vlasů a bažantí vajíčka v nekřesťanskou dobu.“

Persephone se zaculila. „Slibuju, že po vás nikdy nebudu chtít, abyste mě vozil shánět bažantí vejce.“

Obtloustlý kočí smekl klobouk. „Budete mi pořád tak štědře platit a já vám budu jezdit pro ta vejce sám.“

Mlaskl na spřežení a pak už se svým kočárem mířil ulicí zpátky na jih, k samotnému Londýnu. Persephone s povzdechem přistoupila k roztomilým modrým dveřím svého roztomilého šedého domku, pokynula sousedovi, panu Beachamovi, který se právě vracel domů ze své pekárny, a vstoupila dovnitř.

„Dovolujete tomu kočímu, aby s vámi mluvil až moc familiárně, Persie,“ pronesl ženský hlas od dveří ranního salonku.

„Vzhledem k tomu, že nemálo kočích by se vůbec neuráčilo vozit herečku, Floro, si na jeho způsob oslovování vůbec nestěžuju.“ Persephone předala brašnu a čepec malé, kulaťoučké ženě, která se vynořila ze dveří.

Flora Whitneyová udělala grimasu. „Mohla byste si najmout vlastního kočího. A mít vlastní kočár.“

„Do domu by se nevešli. A pan Praster by neměl radost z koní v předsíni.“

Její komorná – a bývalá divadelní švadlena – mávla druhou rukou. „Pan Praster vás má moc rád. Nepochybně by snesl i koně v jídelně, kdybyste ho požádala o dovolení.“

V porovnání s jinými domácími byl Jacob Praster dost tolerantní. Koneckonců to nebyli jen drožkáři, kdo se vyhýbali herečkám a jiným osobám s pochybnou pověstí. Domácí, jak zjistila už před několika lety, než začala používat titul „paní“, bývali ještě nabubřelejší. „S Gusem jsem naprosto spokojená,“ pronesla nahlas cestou k úzkému schodišti u pravé stěny vstupní haly. „I s tím, kde má ustájené koně, ať je to, kde chce.“

„Byl to jen návrh. Náhodou jsem si dneska všimla, že jeden z těch krásných domů u Chesterfield Hill je na prodej. Copak by se ti modrokrevníci nečervenali, kdyby vás viděli bydlet přímo v jejich sousedství?“

Možná by se červenali, ale Persephone se nad tím otřásla. „Ach, ano. Umím si představit, jak se procházím po Mayfairu a všichni ti dobří lidé po mně házejí shnilé ovoce. Netoužím být nikde jinde, než jsem, Floro. Už běž.“

Komorná mlaskla nesouhlasně jazykem, ale podvolila se. Tenhle rozhovor vedly nejméně jednou měsíčně, ale Persephone měla už dávno tušení, že to souvisí spíš s Florou a jejím snem o životě někde na zámku než s adresou jejich současného bydliště. Každý však má své sny a Persephone nehodlala nikomu nařizovat, aby se jich zřekl.

„Nebesa, já zapomněla! Jaká byla derniéra?“ vyhrkla komorná. „Pověděla jste lordu Claremontovi, že nosíte jeho pugéty do kostela v Charing Cross na chudinské pohřby?“

To přimělo Persephone k úsměvu. „To jsem nakonec ani nemusela,“ pokynula Gregorymu Normanovi, svému lokaji a bývalému kulisákovi ze Saint Genesius, který se vynořil z její ložnice. „Gregory.“

„Slečno Persie. Dal jsem pod přikrývku ohřívadlo s dřevěným uhlím. Deštěm by derniéra končit neměla, u sta hromů.“

„Kdybych měla averzi k dešti, vystupovala bych na saharské poušti.“

„Gregory, neruš,“ ozvala se Flora. „Persie mi povídala, že neposlala Claremonta ke všem rohatým.“

„Cože? Já myslel, že už nás ta jeho arogance nebaví.“

„Nebaví nás,“ vstoupila do hovoru Persephone. „Když jsem se ho pokoušela odmítnout – a nedařilo se mi to, podotýkám – nachomýtl se k tomu jeden hodně velký Skot, zaslechl, jak se po mně Claremont sápe, a než jsem se nadála, Jeho Lordstvo se důvěrně seznámilo se skotskou botou a podlahou mé šatny – i když to nemuselo být v tomhle pořadí.“

„Ne! Ach, to mi musíte vyprávět! Kdo byl ten Skot?“

„Mám si zase nabít mušketu a postavit ji k domovním dveřím?“ otázal se Gregory.

Persephone se zasmála, vstoupila do ložnice a přehodila svůj šál přes opěradlo křesla u krbu. „Zatím ne. Na barbarského horala byl vlastně dost zdvořilý. Má zájem, ale hodlá počkat na pozvání.“ Přes rameno vrhla pohled na výraz tváře své komorné. „Což samozřejmě znamená, že pozvání očekává.“

„Propáníčka, oni všichni očekávají, že jim padnete k nohám, co?“ Flora praštila cestovní brašnou na sedadlo čalouněné židle a začala vyndávat její obsah. „Ještě jste nenarazila na chlapa, který by si nepřipadal neodolatelně krásný a okouzlující.“

„Až na mě.“ Gregory oběma pokynul, opustil místnost a ochotně za sebou zavřel dveře.

Jen co to udělal, vynořila se zpod hromady polštářů na velké zelenomodré posteli malá černá koulička, protáhla se, pak se lenivě odebrala k okraji matrace a sklonila hlavu v jasné výzvě, aby ji Persephone podrbala. „A jakpak se dnes večer vede, Hadesi?“ zaševelila Persephone a sklonila se, aby vtiskla polibek na temínko hladké kočičí hlavy.

„Ten démon na mě vyskočil ze spíže a málem mě na smrt vyděsil.“ Flora se přehnaně otřásla. „Černé kočky jsou čarodějnice, jak víte.“

„To mi říkáš pořád. Vycházeli byste spolu mnohem líp, jen kdybys nezapomínala, že tohle je jeho dům a on nás tu laskavě nechává na návštěvě.“ V rychlosti poškrábala kocoura za ušima a usedla vedle něj, aby si zula střevíce. Á, to je příjemné. Blaženě pokrčila prsty a zase je narovnala. Kdo by byl čekal, že herectví bude tak náročné pro nohy? Ona rozhodně ne.

„No, asi by byl rád, kdybyste jeho jediný host byla vy. Já jsem si celkem jistá, že mě chce zabít leknutím, a Gregory povídal, že se mu Hades zkusil připlést pod nohy, aby spadl ze schodů.“ Flora si ovinula ruku podolkem sukně a sundala kotlík, z nějž stoupala pára, zavěšený v malém krbu, načež ho odnesla za paraván, který odděloval protější roh místnosti. „Udělala jsem vám co možná horkou lázeň, ale při tom, jak je dneska v noci zima, to dlouho nevydrží.“

„Děkuju. Tak běž, Floro. Uložím se sama. Ale prosím, nezapomeň mě brzy vzbudit, musím být v Saint Genesius v bezbožných devět hodin.“

„Chraňte nás všichni svatí. Vynasnažím se.“ S těmi slovy Flora vrátila prázdný kotlík k ohništi, přestěhovala prázdnou brašnu na podlahu, kde si měla počkat na zítřejší převlek, sebrala Persephoniny střevíce, aby je vykartáčovala, opustila místnost a rázně za sebou zavřela dveře.

Persephone ze sebe shodila prosté šaty a košili, vyčesala si vlasy do volného stočeného uzlu, zachvěla se chladem a spěchala za závěs k vaně, z níž stoupala pára. Namočila si palec u nohy, zjistila, že je voda příjemně teplá, vlezla do ní a ponořila se až po bradu. Nádhera. Pak na chvilku zavřela oči a jen naslouchala tichu a cítila, jak se prohřívá až do morku kostí.

Vzhledem k tomu, jak očekávala, že bude dnes večer ještě odrážet útoky lorda Claremonta a činit tak dostatečně delikátně, aby se jí nepokusil zničit kariéru, byla možnost sedět jednoduše jen v teplé vodě dostatečnou odměnou za přeplněné divadlo každý večer ze tří týdnů, po které vystupovala v Jak se vám líbí. Nebyla to její nejmilejší hra a celé to bylo ke konci už maličko hloupé, ale bavilo ji nosit kalhoty a poslouchat, jak v obecenstvu obstarožní diváci v parukách lapají po vzduchu, když se poprvé objevila na jevišti jako chlapec. A Rosalinda nebyla jen vtipná, ale měla taky nejvíc textu ze všech ženských postav v shakespearovském repertoáru. Persephone to věděla, protože si to spočítala.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sem s tím Skotem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.