Se špetkou skořice

WITH THE FIRE ON HIGH

Copyright © 2019 by Elizabeth Acevedo

All rights reserved.

Translation © Pavlína Zagolová, 2021

ISBN 978-80-242-7618-2

Pro ženy z mé rodiny,

které mě objaly, když jsem potřebovala obejmout,

a poskytly mi odrazový můstek, když jsem potřebovala snít.

Část první

Kyselé

EMONIN RECEPT

„Když ti život nadělí citrony, udělej z nich

kokosovo-citronový pudink

‚tembleque‘“

Hodí se pro: Vaše srdce, pokud vám chybí někdo, koho milujete.

Ingredience:

dvě plechovky kokosového mléka,

hrst bílého cukru,

čtyři hrstky kukuřičného škrobu,

špetka soli,

pár lístků verbeny citronové,

pár vanilkových lusků,

skořice na dozdobení.

Postup:

1. V rendlíku přiveďte k varu kokosové mléko. Rozmělněte několik lístků verbeny citronové spolu s vanilkou a přidejte je do zahřátého kokosového mléka. Nechte vylouhovat.

2. Asi po patnácti minutách přidejte do rendlíku sůl, cukr a kukuřičný škrob. Míchejte, dokud se škrob v kokosovém mléce zcela nerozpustí. Vzniklou směs přiveďte k varu a míchejte, dokud nezhoustne a nedosáhne pudinkové konzistence.

3. Přelijte do vysoké misky a přikryjte potravinovou fólií. Nechte pět hodin odpočinout v lednici.

4. Po vyklopení z misky poprašte skořicí.

* Nejlépe chutná zastudena, zatímco myslíte na palmy a posloucháte hity Héctora Lavoe.

První den

Holčička kupodivu nepláče, ani když jí copánek se zaťatými zuby rozplétám počtvrté. Z nás dvou mám k slzám jednoznačně blíž já, protože tímhle tempem přijdeme pozdě obě.

„Holčičko, moc mě to mrzí. Vím, že to bolí. Maminka jenom nechce, ať vypadáš jako urousaná cácorka.“

Moje omluva ji evidentně moc nezajímá, protože zaprvé pramínky vlasů neutahuju tak moc, aby ji to bolelo (to proto má účes celý nakřivo a vůbec nedrží!), a zadruhé sleduje Moanu. Moanu přímo miluje. Nechala by mě hrát si s jejími vlasy do soudného dne, kdybych jí dovolila koukat u toho na Moanu. Díky bohu, že mě Angelica nechává používat svůj účet na Netflixu. Poposednu si na kraj pohovky, abych dosáhla na vlasy nad jejím čelem. Tohle je nejtěžší část, musím začít s malými pramínky a pořádně utahovat.

„Emoni, vete. Už musíš běžet. Já ji učešu.“

Nemusím se na Buelu stojící u schodiště vedoucího ke dvěma ložnicím nahoře ani otáčet. „Už to bude, Buelo. Už to skoro mám.“

„Přijdeš pozdě do školy.“

„Já vím, ale…“ začnu, ale větu nechám nedokončenou, protože vím, že Buele to vysvětlovat nemusím. Ona mě vždycky chápe i beze slov.

Buela přejde ke mně a zvedne hřeben, který jsem položila na gauč. „Chtěla bys ji tam odvést sama.“

Přikývnu a kousnu se do spodního rtu. Tolik jsem se snažila, abych Holčičku dostala do dobré školky. I když školka, kterou vede Mamá Clara, má dlouhý pořadník, tak dlouho jsem tam volala a chodila se ptát, až nás Mamá Clara nakonec přijala. A teď, když tam Holčička konečně půjde, úplně vyšiluju. Za celé ty dva roky od chvíle, co se narodila, byla vždycky s někým z rodiny. Zaplétám jí vlasy na vrcholku hlavy. Není to složitý účes, tvoří ho několik rovných copánků, do kterých se vplétá růžová stužka, která jí ladí s oblečením. Má na sobě halenku s bílým límečkem a růžový svetřík. Vypadá rozkošně. Nemohla jsem si dovolit koupit jí do školky víc než tři nové kousky, ale koupě tohohle rozhodně nelituju.

Otočím její židličku, abych se na ni mohla podívat zepředu, ale ona koutkem oka pořád nenápadně pošilhává po Moaně. I když mě svírá u srdce, neubráním se zahihňání, že je už takhle brzo pěkně mazaná.

„Holčičko, maminka potřebuje jít do školy. Buď na ostatní děti hodná a dávej pozor, aby ses od Mamá Clary hodně naučila, ano?“ Holčička přikývne, jako by si právě vyslechla veledůležitou přednášku, jak to v životě někam dotáhnout. Přitisknu si ji na břicho a přitom dávám pozor, abych ji netiskla moc pevně a nepocuchala jí účes, se kterým jsem se hodinu mořila. Naposledy ji políbím na čelo, zhluboka se nadechnu, popadnu z gauče svůj školní batoh, a abych si to nerozházela u babičky, opatrně narovnám igelit, kterým je gauč přikrytý.

„Buelo, nezapomeň jí přibalit svačinky. Mamá Clara říkala, že je každý den musí mít s sebou. Jo, a taky její pitíčko! Víš, že bez něj nevydrží.“ Když kolem Buely procházím, ještě se k ní spiklenecky přitočím a zašeptám: „A taky jsem jí přibalila malou lahev s vodou. Vím, že ji moc nemusí, ale nechci, aby pila jen samé sladké, víš?“

Buela mi s výrazem, jako by se pokoušela potlačit úsměv, zlehka položí dlaň na záda a vede mě ke dveřím.

„No to se podívejme, najednou dáváš lekce rodičovství ty mně. Nena, prosím! Jako bych tebe a tvého otce sama nevychovala!“ Buela mě jemně stiskne a uhladí mi vlasy, které mám vyčesané a sepnuté na vrcholku hlavy. „Bude v pořádku, Emoni. Ty si dej záležet, aby se ti vydařil první školní den. Buď na ostatní děti hodná. A hodně se toho nauč.“

Na okamžik se k ní nakloním a přivoním si k jejímu oblíbenému parfému s vůní vanilky. „Bendición, Buela.“

„Que Dios te bendiga, nena.“ Plácne mě přes zadek a otevře mi vstupní dveře. Venku mě obklopí důvěrně známé zvuky West Allegheny Avenue: troubící auta, skřípějící brzdy autobusů, lámaná angličtina s příměsí španělštiny, kterou na sebe lidé na rozích pokřikují, a volání matek, které z otevřených oken svým dětem na poslední chvíli dávají instrukce. Dveře se za mnou zavřou, a jakmile zámek zapadne na své místo, zajíknu se. Za těmi obyčejnými dřevěnými dveřmi je všechno, co miluju. Přitisknu na ně ucho a slyším tlesknutí následované Bueliným vysokým radostným hlasem: „Ták, Emmi! Dnes z tebe bude veliká holčička!“

Utáhnu si popruhy batohu o něco těsněji. Zatímco sbíhám po schodech dolů, dodávám si odvahu úplně stejně: Ták, Emoni. Je to tady. Je na čase být velká holka.

Emma

Chtěla jsem Holčičce dát nějaké hezké jméno. Takové, které o ní nikomu hned neprozradí tak moc jako to moje. Jelikož nikdo nikdy nepotkal bílou holku jménem Emoni, při pohledu na moje jméno v životopise nebo na přihlášce na vysokou si každý hned pomyslí, že přesně ví, co jsem zač. Ví tak o mně mnohem víc, než potřebují, což je pěkně na hovno – teda na houby –, a informace sakra nejsou zadarmo. A tak jsem chtěla, aby jméno mojí dcery nikomu neřeklo víc, než si dotyčný vědět zaslouží. To proto jsem se s Tyronem do krve pohádala a trvala na tom, že se bude jmenovat Emma.

„Jde ti jenom o to, aby v jejím jméně byly stejný písmena jako v tom tvým.“ Tyrone je pěkný ufňukánek.

„Ne, jenom chci, aby znělo jinak než naše jména,“ opáčila jsem. Už si nepamatuju, jestli jsem ji v tu chvíli políbila na tvářičku nebo ne, ale zato si vybavuju, že mě v tu chvíli zaplavila vlna emocí pramenící z touhy dát své dceři do života ten nejlepší start. A i když naše jména mají stejná písmena, to moje zní ostře, jako když o sebe cinká stříbro: Í-má-ní. To její zní naopak měkce, plyne na jazyku jako šeptem pronesená slova někoho, kdo se budí ze sna.

Ten den, kdy jsem vyplňovala rodný list Holčičky, přišel Tyrone nakonec stejně pozdě, takže mi Emma prošla. I když vím, že jméno samo o sobě nikomu lepší životní příležitosti nezaručí, alespoň jí tak dám šanci vejít do místnosti plné lidí, kteří se teprve rozhodnou, jestli je Emma někdo, o kom by se toho rádi dozvěděli víc.

Jako sestry

Angelica na mě čeká na rohu, stejně jako už od základky. V dlouhých tmavých vlasech má jasně červené pramínky ve stejném odstínu jako její rtěnka. Přenese váhu z nohy na nohu. Má na sobě ty nejobtáhlejší legíny, jaké jsem kdy na někom viděla. Na půl cesty k ní se zastavím a předstírám, že ji nemůžu poznat. „No holka, klukům z tebe spadne čelist až na chodník!

A to je teprve první den,“ povídám jí, když se do mě zahákne loktem a společně vyrážíme k autobusové zastávce.

„Kámo, vždyť víš, že kluci jsou mi volní. Ale pokud jde o holky… Přes léto jsem trochu slídila na sociální sítích, a spousta z nich jsou teď pěkný kočky!“

Zasměju se a potřesu hlavou. „Tuší vůbec Laura, s kým se to zapletla?“

Angelica se usměje a na pár vteřin vypadá úplně jako anděl, po kterém se jmenuje. „Moje holka moc dobře ví, že se jen kochám. Jenom chci, aby věděla, že na ní nevisím. Že v mým rybníčku je spousta ryb!“

Angelica se oficiálně vyautovala vloni a od té doby jako by chodila po vodě – pořád ve svých Air Maxech, samozřejmě. Pár měsíců po tom, co svoji orientaci přiznala doma i ve škole, byla na workshopu grafického designu, který pro mládež pořádalo muzeum umění ve Filadelfii, a tam poznala Lauru. Laura o sobě říká, že má mezi předky vikingy, a taky na to vypadá. Je vysoká, ramenatá a jako všichni umělci má šikovné ruce, ze kterých se srdci mojí nejlepší kamarádky určitě dostane té nejlepší péče.

„No jasně. Vždyť vidím všechny ty tvoje posty o ní. Jestli zahlídnu ještě jednu fotku, na které se vy dvě hrdličky líbáte, tak si smažu účet. Nebo ještě líp, hacknu tvůj a smažu ho tobě!“

„No tak, Emoni, nebuď mrcha. Pořád se Tyrone chová jako čurák?“

Plácnu ji po paži. „To proto tě k Holčičce nepouštím, mluvíš jako dlaždič.“

„A ty snad ne?“ Angelica po mně střelí pohledem a našpulí rty.

„Jo, ale taky to mám od tebe. A snažím se s tím něco dělat.“ Před pár týdny mi před Holčičkou ujelo sprosté slovo a málem jsem umřela hanbou, když jsem ji uslyšela říkat „ho-ho-ho“, jako by si nacvičovala nové slovo. Od té doby se snažím neklít.

„Jak se moje neteř vůbec má? Neviděla jsem ji už od… od kdy? Už od neděle?“ Obě se zasmějeme. I když Angelica si s klením hlavu nedělá, s Holčičkou si moc rozumí a vždycky mi píchne s hlídáním, když já ani Buela nemůžeme. Teď, když už jsou malé dva, Buela trvá na tom, že by se na její výchově měla podílet zase o něco míň. A mně to vůbec nevadí, protože Holčička je to nejskvělejší dítě v celé ulici. Problém je, že často nevím, kde mi hlava stojí, když se musím věnovat Holčičce, chodit do práce, a teď do toho všeho ještě začala škola. A co teprve, až bude jenom na mě i výchova malé, se kterou mi Buela první dva roky tak pomáhala. Nahlas sice neřeknu, že se Tyrone fakt chová jako čurák – ne, hovado – vlastně kretén, ale to ani nemusím. Copak ještě někdo v tomhle století používá slovo kretén?

„Haló! Emoni, posloucháš mě?“ Angelica mi luskne prsty před obličejem.

„Promiň… Na chvíli jsem byla mimo. Cos říkala?“ Angelica si dramaticky povzdechne. Ona to jinak než dramaticky vlastně ani neumí. „Ty už mě vůbec neposloucháš.“ Vyvlíknu se z jejího rámě. „Co to kecáš? Vždyť pomalu nedělám nic jiného.“

„Ptala jsem se tě na tu večeři, co jsi nám nechala, když jsem hlídala Holčičku. Co že to bylo?“

„Pollo guisado, dušené kuře. Chutnalo ti?“ Angelica u nás doma jí už od doby, kdy jsme byly malé holky, ale protože mám ve zvyku svoje jídla pořád nějak vylepšovat, každé chutná jinak.

„Trochu jsem se bála, že jsem to tou kapustou nakonec zkazila. V původním receptu nebyla.“

„Bylo to úplně boží. Chtěla jsem se zeptat, jestli bys to nemohla uvařit pro mě a pro Lauru. Za měsíc máme výročí, šest měsíců! Napadlo mě dát si u nás doma romantickou večeři, máma nebude doma.“

„Večeřet doma není nikdy romantické, Gelly,“ varuju ji. Přijede autobus, my nastoupíme a spolu s námi i ostatní, kteří stejně jako my chodí do školy nebo pracují poblíž Yorktownu a Fairmountu nebo ještě dál na jih v Center City.

„Ale večeřet něco, cos uvařila ty, to už romantika je!“ Najdeme si místa ke stání a chytíme se stropních úchytů, zatímco autobus se rozjíždí a nás čeká trhaná desetiminutová jízda.

„Takže teď jsem tvoje kuchařka? Máš štěstí, že tě mám tak ráda.“

„Ne, mám štěstí, že ráda vaříš a nikdy si nenecháš ujít příležitost procvičit si to na svých přátelích. Šéfkuchařka Emoni Santiagová, náš nový Masterchef!“

Zasměju se a vytáhnu mobil, abych si mohla dělat ohledně večeře pro Gelly poznámky.

Magie

Buela má pro kohokoliv, kdo se zeptá, připravenou tu samou historku.

Když jsem byla o něco málo starší, než je teď Holčička, pořád jsem za Buelou chodila do kuchyně. Vždycky jsem si sedla ke kuchyňskému stolu a jedla rýži nebo levnější variantu Cheerios, případně cokoliv jiného, co se dá jíst prsty, zatímco ona si na svém stařičkém rádiu nahlas pouštěla El Gran Combo, Celii Cruz nebo La Lupe, houpala se v bocích a u toho něco míchala na sporáku. Jednoho dne však něco bylo jinak, i když si Buela přesně nepamatuje proč. Možná to bylo tím, že měl Julio při své každoroční návštěvě ze San Juan zpoždění, nebo dostala vynadáno v práci za to, že brala zákazníkovi míry moc dlouho, každopádně ten den z nějakého důvodu nechala rádio vypnuté a při vaření nebyla ve své kůži. V jednu chvíli na mě musela zapomenout, protože hodila kuchyňský hadr na podlahu a odešla. Vyšla z kuchyně, aniž se ohlédla, přešla obývák, otevřela vstupní dveře a byla pryč.

Nemůžeme se shodnout ani na tom, co vařila. Ona tvrdí, že to byl vývar, takže nic, co by se mohlo připálit. Podle mých poněkud mlhavých dětských vzpomínek bylo v hrnci moro – rýže a fazole – něco, co saje vodu. Buela trvá na tom, že si jen šla na verandu vyčistit hlavu, a když se o deset minut později vrátila, zjistila, že jsem si ke sporáku přitáhla židličku, na kuchyňskou linku jsem rozložila koření a s loktem napůl v hrnci jsem jeho obsah míchala.

Je jasné, co následovalo. Na to ji znám moc dobře. Mohla se pominout. Byla si jistá, že chybělo jen pár vteřin, abych se opařila, aby připálila večeři nebo aby nedej bože vzplanul celý dům. (Buela by určitě oponovala, že tohle není správné pořadí co do důležitosti, ale i když vím, že by ji vzalo, kdyby se mi něco stalo, co si budeme nalhávat – zapálit celý dům? To už se vzít zpátky nedá.) A to se vlastně ani nic nespálilo. A co víc, Buela říká, že když obsah hrnce – ať už v něm bylo cokoliv – ochutnala, bylo to to nejlepší, co kdy jedla. Prý jí to spravilo celý den, který byl najednou sladší. Říká, že se jí vybavily vzpomínky na Portoriko, na které roky ani nepomyslela, a ona se do nich schoulila jako do houpací sítě. Pokaždé, když tu historku vypráví, použije nějaké jiné přirovnání, ale vždycky něco podobně sentimentálního. Já vím jen to, že jí ten den u večeře do talíře kanuly slzy. Byly mi teprve čtyři, když jsem se naučila, že člověka může rozplakat i šťastná vzpomínka.

Od té doby je Buela přesvědčená, že když jde o vaření, mám kouzelné ruce. Nevím, jestli mám opravdu nějaký dar, nebo mi to jen opakovala tak často, až jsem tomu sama začala věřit, ale zato jsem si jistá, že v kuchyni jsem šťastnější než kdekoliv jinde na světě. Kuchyně je jediné místo, kde se můžu uvolnit a soustředit na úplně základní věci: chuť, vůni, texturu, splynutí a krásu.

A když vařím, opravdu se děje něco neobyčejného. Jako by mi stačilo na nějaké jídlo jen pomyslet, abych věděla, že když přidám tohle nebo uberu tamto a dochutím to svým vlastním kořením, uvařím něco, co ještě nikdo přede mnou. Angelica si myslí, že je to tím, kde žijeme; protože u nás ve čtvrti nemáme ty správné ingredience, musíme improvizovat. Teta Sára tvrdí, že to prostě máme v krvi. Prý máme vrozenou potřebu skrze jídlo vyprávět příběhy. Buela si je jistá, že je to požehnání a magie. Moje jídlo nejen že dobře chutná, ono je dobré – je to esence dobroty, která vás zahřeje a díky které máte ze života o něco lepší pocit. Asi prostě jen vím, že když dám dohromady konkrétní bylinku s určitou zeleninou a masem a trochou eso ahí, bude to fungovat.

A i kdyby všechno ostatní selhalo, trocha limetkové šťávy ani lahev pálivé omáčky ještě nikoho nezabila.

Autoři

„Tak jo, kámo, uvidíme se u oběda?“ ujišťuje se Angelica, když se zastavíme u učebny, kde mám třídní konzultace. Tak se na Schomburgu říká třídnickým hodinám.

„Jo, drž mi místo u okna, jestli tam budeš dřív. A taky mi vezmi…“

„Vezmu ti jablečné pyré, kdyby se zdálo, že už na tebe nezbyde. Já vím, Emoni.“ Angelica se ušklíbne a odkráčí. Zná mě moc dobře a ví, že po jablečném pyré ze školní jídelny s extra dávkou skořice se můžu utlouct.

Slečna Fuentesová je mojí třídní učitelkou od prvního dne, kdy jsem na schomburskou střední přišla, a její třída se za tu dobu vůbec nezměnila. Nade dveřmi pořád visí ten samý motivační citát: Autory svého životního příběhu jste vy sami. Ten citát na nás dvacet shlíží od první chvíle, kdy jsme dovnitř vstoupili jako vyjukaní prváci. A i když už při pohledu na něj nemám nutkání protočit panenky, pořád mi přijde pěkně otřepaný. I přesto je třídnická hodina mojí oblíbenou, i když je nejkratší; slečna Fuentesová si zapisuje docházku, informuje nás o důležitých věcech, řeší s námi vysoké školy a dává nám cvičení na „posilování charakteru“. Ale především je to jediná hodina, ve které se sejdou ti samí studenti jako tehdy v prváku. To proto tam můžeme mluvit otevřeněji než v kterékoliv jiné hodině.

Slečna Fuentesová stojící vedle okenních rolet vzhlédne a všimne si, že si prohlížím její motivační citát. „Slečno Santiagová, jaké jste měla léto?“ zeptá se a pootočí roletami, aby dovnitř vpustila víc světla. To je celá ona, všem nám říká slečno nebo pane. A to už od chvíle, kdy jsme do její třídy vstoupili poprvé a bylo nám čtrnáct. Posadím se do svojí lavice ve druhé řadě hned u dveří. Sedávala jsem v ní od chvíle, co jsem otěhotněla a každých pět minut jsem musela běhat na záchod. A už jsem v ní zůstala.

Pokrčím rameny. „Dobré. Mám práci. A vy?“

Slečna Fuentesová nechá rolety být a úkosem na mě pohlédne. „Výřečná jako vždy. Je to příjemná změna, mít studenta, který se neštítí víceslabičných slov.“ Doprovodí to však úsměvem. I když to nikdy neřekla, vím, že patřím mezi její oblíbence. Do třídy se jeden po druhém trousí další studenti.

Opětuju její úsměv. „Páni, slečno Fuentesová, vy jste si přes léto pilovala sarkasmus. Udělala jste veliký pokrok.“

Slečna Fuentesová si přestane hrát s roletami a popojde blíž k mojí lavici. „Jak se má Emma?“ zeptá se tiše. „Kde pracujete?“

„Má se moc dobře, slečno Fuentesová. A pracuju v Burger Jointu.“ Slovo „Joint“ jako vždycky vyslovím jako džón, i když správně je to džoint. Jenom proto, že se čtvrť Temple pomalu mění, si ještě nemusí hrát na něco nóbl – fast food vždycky zůstane fast foodem, ať už mu říkáte jakkoliv. „Je to kousek od univerzity, víte kde? Dva dny v týdnu mám směnu po škole a čtyři hodiny pracuju o víkendu.“

O lavici mi zabubnují její úhledně upravené nehty a já si představuju, jak si u toho v hlavě promítá mapu severní Filadelfie a přejíždí po ní pomyslným prstem.

„Ano, myslím, že už jsem šla kolem. A zvládnete všechno s tou novou prací?“

Sklopím oči k lavici. „Myslím, že to půjde. Nemám zas tak dlouhé směny.“

„Dobrá… Já jen, že poslední ročník je stresující už sám o sobě, tak si toho nenaberte moc.“

Nevím, co jí na to odpovědět. Opravdu nepracuju tolik hodin; vlastně bych jich potřebovala víc. Moje výplaty nejsou nic moc, ale pomáhají poplatit jídlo, věci pro Holčičku a vůbec cokoliv, na co nestačí Buelin invalidní důchod.

Slečna Fuentesová moje mlčení přejde. „Na konci hodiny pro vás mám překvapení. Jeden předmět, který by se vám mohl líbit.“

Stiskne mi rameno a pak obrátí svou pozornost k Amiru Robinsonovi ze Strawberry Mansion. „Vítejte zpět, pane Robinsone! Bože svatý, vy jste se přes léto ale vytáhl!“ Slečna Fuentesová popojde o kousek dál a pokračuje: „Pane Connore, to místo úplně vzadu jsem oprašovala jen a jen pro vás…“

Ta holka

Jo. Já jsem ta holka, před kterou vás máma varuje, že byste se s ní radši neměli moc přátelit. Abyste náhodou nedopadli jako ona. Ještě jsem ani neukončila prvák, a už jsem měla břicho, přes které jsem si pomalu neviděla na prsty u nohou. Měla jsem štěstí, že se Holčička narodila v srpnu, protože kdybych poslední měsíc těhotenství musela chodit do školy, určitě bych to vzdala. Když holka otěhotní už jako náctiletá, její tělo není to jediné, co se změní. Nejen že jsem pořád musela chodit na malou nebo mě bolela záda. Nejenom že mě bolely nohy a vařila jsem totálně ujetá jídla (moje kreace sice pořád chutnaly skandálně skvěle, ale byly to šílené kombinace, jako třeba burger s makaróny a jalapeño papričkami nebo karibské tacos s jehněčím masem).

Ty největší změny se vůbec netýkaly mého těla.

Buela si musela přibrat další šití, aby si přilepšila k důchodu. Viejos, kteří postávali na rozích a hráli domino, potřásali hlavami, když jsem prošla kolem, kluci ve vlaku se při pohledu na moje nalitá prsa ušklíbali, ale ani je nehnulo, aby mě pustili sednout. A taky jsem musela dopisovat asi milion náhradních testů, abych vynahradila svoje absence, když jsem byla u doktora nebo mě přepadala tak hrozná ranní nevolnost, že bych do školy nedošla.

Když jsem zjistila, že jsem těhotná, ředitel Holderness spolu se studijní poradkyní svolali v hlavní kanceláři schůzku, na kterou pozvali taky Buelu a slečnu Fuentesovou. Ředitel s výchovnou poradkyní navrhli, že mě nechají přeložit na jinou školu, kde mají speciální program pro těhotné. Ale slečna Fuentesová o tom nechtěla ani slyšet. Řekla, že by se mi na jinou školu v polovině školního roku zvykalo těžko, a protože má speciální program rozvolněné osnovy, nemohla bych k promoci v řádném termínu. Věděla jsem, že si moje učitelka předtím telefonovala s Buelou, a musely spolu vymyslet nějaký plán, protože Buela jí hned přizvukovala a řekla, že možnost zůstat na schomburské střední bude mít „zásadní vliv na mé akademické vyhlídky“. Ta věta zněla, jako by si ji dopředu nacvičila; vyslovovala jednotlivé hlásky s takovou péčí, jako by si dávala záležet, aby to řekla správně. Bylo mi jasné, že jí slečna Fuentesová pověděla, co se na schůzce bude řešit. Tehdy jsem ani pořádně nevěděla, co ta slova znamenají, ale bylo mi jasné, že se slečna Fuentesová snaží, abych mohla co nejdýl žít jako mí vrstevníci.

Vždycky jsem byla drobné štíhlé postavy, a lidi tak měli tendenci si myslet, že mám i podobně nenápadnou osobnost. A najednou jsem byla chodící odstrašující případ v podobě nafouknuté teenagerky, která zabírá mnohem víc místa, než by se slušelo, a nejde přehlídnout.

Intenzivní

„Mám pro vás dvě oznámení,“ řekne slečna Fuentesová.

„Slečno Fuentesová,“ zvolá Amir bez přihlášení. „Doufám, že nechcete říct, že odcházíte.“

„Ne, ne, nic takového, pane Robinsone,“ odpoví a my všichni samou úlevou zaplujeme do lavic. „První oznámení se týká změn ve vašem rozvrhu. V srpnu k nám přišlo několik nových učitelů, což samozřejmě ovlivnilo i rozvrhy. Studenti absolventského ročníku dostanou na výběr nové volitelné předměty. Všem vám za chvíli rozdám sylaby. Mé druhé oznámení se týká nového studenta.“

Sborově zaúpíme. Studenti se každou chvíli mění snad ve všech našich předmětech a nám je to fuk. Ale třídnická hodina je jiná. Nikdo z nás netouží mít mezi sebou někoho cizího, kdo u nás stejně dlouho nevydrží.

„Já vím, já vím. Zuby nehty jsem se před vedením snažila uhájit, že je nás ve třídě dost a chceme svůj malý stabilní kolektiv, ale nikde jinde prostě nebylo místo. Už jsem se s tím novým studentem setkala a myslím, že k nám skvěle zapadne. Dnes se přišel jen zapsat, ale až přijde zítra do školy, dejte si záležet, abyste udělali dobrý první dojem. Jen jsem chtěla, ať o něm víte. Tak, a teď k novým volitelným předmětům.“

Slečna Fuentesová se uměje a každému z nás na lavici položí list papíru.

„Pořádně si je prohlédněte, rozmyslete se, který předmět by vám seděl nejlépe, a zítra mi dejte vědět.“

Když zazvoní na konec hodiny, všichni se natáhneme pro své batohy. Při východu z učebny slečně Fuentesové zamávám a pohlédnu na dlouhý seznam volitelných předmětů. Stále jsou na něm naši staří známí oblíbenci: fotografování, kreativní psaní, práce se dřevem a tanec. A úplně dole na konci seznamu se skví:

Kulinářské umění: Intenzivní kurz španělské kuchyně.

Název kurzu vyčnívá nad všemi ostatními a přitahuje můj zrak, dokud všechna ostatní slova nevyblednou. Za celou dobu, co na schomburskou střední chodím, nikdy žádný volitelný předmět kulinářského umění nebyl, a to máme cvičnou kuchyni i roky nevyužívanou kantýnu. Napadne mě, že takový předmět bude hned plný.

A na vteřinu cítím, jak to ve mně bublá nadšením jako ve vařícím hrnci. Konečně můžu chodit do opravdického kurzu vaření, který se navíc zaměřuje na nějakou národní kuchyni. A pak si vzpomenu, že jsem v posledním ročníku. Nejrozumnější by bylo svůj současný rozvrh neměnit a nechat si volnou hodinu, ne přibírat si další předměty a další práci. A tak své nadšení zase krotím, dokud úplně nepohasne.

O dvě hodiny později se u vchodu do školní jídelny potkávám s Angelicou, která si prohlíží frontu, jako by hledala někoho, kdo nás pustí před sebe. „Vidělas ten volitelný grafický design? Měla bys tam chodit se mnou!“

Zavrtím hlavou. Gelly ví, že na žádný poděla – pošahaný – grafický design chodit nemůžu. „Angelico, obě víme, že nenakreslím ani rovnou čáru.“

Angelica přestane natahovat krk a jdeme si stoupnout na konec fronty. Začnu se přehrabovat v batohu.

„Náhodou tvoje rovný čáry jsou nádherný. Nebuď na sebe tak přísná. Spíš se žádný předmět nevyrovná kulinářskýmu umění, co? To je předmět jako stvořený pro tebe.“

Když vidí, že z batohu vytahuju mobil, položí mi dlaň na zápěstí, abych ruku zase schovala. „Holka, co děláš? Vypálilo ti přes léto slunce díru do hlavy? Vždyť víš, že když tě s ním uvidí někdo z ochranky, tak ti ho zabaví. Úplně se v tom vyžívaj.“

„Buela jde o půl páté k doktorovi, po škole už jí asi zavolat nestihnu. Jenom jsem jí chtěla rychle napsat, ať vím, jak šlo předání ve školce.“

Angelica se se mnou vymění, aby na mě nikdo z ochranky ani z učitelů neviděl. Před pohledy kuchařek se sice neschovám, ale ty zajímají jen velikosti porcí a jestli se fronta na jídlo hýbe. Nejdřív zkontroluju, že nevolal nikdo ze školky, pak napíšu zprávu Buele a hodím telefon zase do batohu.

„Díky, že mě kryješ.“

„Budeš mi to muset oplatit, až budu Lauře posílat rajcovní fotku.“

Zavrtím hlavou a usměju se. Zaplatíme za oběd a zamíříme ke stolu u okna. Jedno Angelice musím nechat, když už si něco vezme do hlavy, je jako pitbul. Jakmile si sedneme ke stolu, zase do mě začne hučet o volitelných předmětech.

„Emoni, ty už zase děláš to co vždycky.“

Se zaúpěním se zakousnu do svého sendviče. Jablečné pyré si schovávám úplně nakonec. „Co dělám?“ ptám se s pusou plnou krůtího masa. Kdyby na chleba dali trochu čatní, potřeli ho česnekem a trochu ho opekli, tak by neměl chybu. Úplně mě svrbí prsty a nejradši bych vytáhla telefon, abych si ten recept mohla zapsat.

„Zase se chováš jako mučednice – jako vždycky, když něco chceš, ale vezmeš si do hlavy, že kvůli Holčičce nebo Buele to nejde.“

Polknu. Že by měla pravdu? Fakt to dělám? Kamarádi někdy vidí věci, kterých si nikdo jiný nevšimne. „Víš, jak ráda bych všechno měla vyřešené jako ty, Gelly? Máš holku, vysněnou uměleckou školu i dobré známky.“

Angelica na mě namíří příbor. „Jsi nejsilnější člověk, kterého znám, Emoni Santiagová. Jsme ve čtvrťáku, máme poslední šanci chovat se jako teenageři. Kdy jindy zkusit něco novýho než teď?“

„Já nevím. Možná. Ráda bych se naučila vařit španělská jídla.“

Angelica na mě vykulí oči schované za skly brýlí. „Holka, ty se nebudeš jenom učit vařit španělská jídla, ty budeš vařit jídlo ve Španělsku. Můj třídní říkal, že na jaře se pojede na týdenní výlet do Španělska.“

Podobný intenzivní kurz by na Schomburgu nebyl poprvé. Studenti dějepisného semináře o předkolumbovské Americe se byli podívat na vykopávky v Mexiku a studenti z hodin módního návrhářství byli na exkurzi v textilních závodech v Nové Anglii. Ale ještě nikdy nebyl v nabídce seminář, který by zaujal mě, nebo výlet, který bych si mohla dovolit.

Nemáš se co hlásit na hodiny, které ti zbytečně seberou čas na učení, ani na výlety, které si nemůžeš dovolit, Emoni. Ale nahlas Angelice nic neřeknu. Jen si zase ukousnu sendviče, zavřu oči a vychutnávám si jeho chuť, protože i když nemám nejmenší tušení, jak svůj život přiblížit tomu, jak jsem si ho vysnila, napadá mě hned sto různých způsobů, jak vylepšit tenhle sendvič. Občas se ta bolest u srdce, když myslíte na všechny ty věci, které nemůžete, dá potlačit jen tak, že se soustředíte na věci, se kterýma se něco dělat dá.

Konverzace u dřezu

„Holčičko! Zdá se mi to, nebo jsi povyrostla?“ Vezmu ji do náruče a zatočím s ní kolem dokola.

Buela mě plácne přes zadek hadříkem na prach. „No tak, Emoni, polož ji. Před chvílí měla sušenky.“ Nechci riskovat, že by se Holčičce udělalo zle, a tak si ji posadím na bok, i když je pravda, že je každým dnem těžší a já zůstávám stejná.

„Naučila ses hodně nového, Holčičko?“ Přikývne a položí si hlavu na můj krk. V ruce přitom stále svírá lahvičku s džusem. Přejedu jí prstem po baculaté tvářičce. Často se na ni jen mlčky koukám a snažím se v jejích rysech hledat rodinnou podobu. Veliké hnědé oči a dlouhé řasy musí mít po mně a já zase po Buele. Tvar rtů má po svém otci. Teta Sára mi poslala nějaké své fotky z dětství, na kterých je s mojí mámou, a já si představuju, že Emma svůj nosík a mušličkám podobné uši zdědila z téhle strany rodiny. Jiné Holčiččiny rysy jsou zase jen a jen její. Emma se ode mě najednou odtáhne a ruku, ve které drží lahvičku, spustí dolů. „Hu-hú, ššš-ššš, jede vláček!“ řekne. S povytaženým obočím pohlédnu na Buelu.

„Ve školce čtou knihu o vláčcích. Mamá Clara říkala, že Emmu moc zaujala.“

Kývnu hlavou k Holčičce, která ze sebe chrlí zkrácenou verzi příběhu o mašinkách, nebo alespoň myslím, že to je to, co se mi snaží sdělit.

„Nemělas být u doktora?“ zeptám se Buely, když Holčička skončí. „Myslela jsem, že se mineme ve dveřích. K jakému doktorovi jdeš tentokrát?“

Buela oprašuje rodinné fotky na krbové římse. „Nakonec mi to o patnáct minut posunuli, takže se ještě chvilku můžu zdržet.“ Neuniklo mi, že se mojí otázce vyhnula, ale já na rozdíl od Angelicy poznám, když někdo chce změnit téma. Asi musí na gyndu nebo tak něco. A i když se s Buelou bavíme úplně o všem, podrobnosti o její vagíně vědět nepotřebuju. „Tak to je bezva. Holčičko, Buela nebo já ti večer přečteme něco na dobrou noc.

Myslím, že tady někde máme i něco o mašinkách.“ Položím ji na zem.

„Buela ne. Dnes se v komunitním centru hraje bingo. Dneska je to na mamince.“

Přejdu k Buele a položím jí paži kolem ramen. „Budeš dělat oči na fešáky na bingu?“

Buela se mi vyvlíkne a šťouchne mě do žeber. „Ty pořád myslíš jenom na kluky,“ řekne. Nejsem si jistá, jestli to myslí v legraci, nebo ne, i když obě víme, že to není pravda. Všechno se ve mně najednou sevře, ale snažím se to ignorovat. I když mi Buela nikdy neřekla nic, kvůli čemu bych se za sebe musela stydět, vždycky jsem přemítala, jestli si o mně myslí, že jsem moc zbrklá. Jestli mě kvůli Holčičce v hloubi duše neodsuzuje.

Buela si musela všimnout, že jsem se celá napjala, protože její tvář zjihne. „Co budeš dělat k večeři?“

Myšlenky na vaření mi pomůžou překonat smíšené pocity, které se ve mně perou. „Já bych se vsadila, že mě u sebe necháváš jenom proto, že umím vařit.“

Buela přikývne. „Samozřejmě, proč taky jinak? Konečně ti to došlo.“ Pak se ke mně natáhne a vezme mě za ruku. „No podívejme, jak jsi vyrostla,“ pokračuje. „Naučila ses toho dnes hodně?“ To je celá Buela. Takových šaškáren je schopný jen někdo, kdo se do naší čtvrti přistěhoval z Portorika.

„Vždyť víš, jak to v posledním ročníku chodí, nemůžou se dočkat, až se nás zbaví. Nedělo se nic zajímavého, teda až na to, že si můžeme vybrat nové volitelné předměty.“

Zapnu v televizi veřejnoprávní kanál, posadím Holčičku na gauč a dám jí nějaké hračky a obrázkové knížky. Zuju se a zamířím do kuchyně. Lednice je plná, Buela musela jít ráno po tom, co Holčičku odvedla do školky, nakoupit. Máme ledový salát (fuj), papriky (mňam), mleté hovězí a cibuli. V hlavě se mi začne rodit nápad. Nachystám si všechny ingredience, které budu potřebovat, a opláchnu si prkýnko.

Buela vejde do kuchyně, položí svoji zdravou ruku na kuchyňskou linku a zaujme dokonalé místo, aby mě mohla sledovat při vaření a zároveň kontrolovat Holčičku.

„A jaký předmět sis nakonec vybrala?“ ptá se mě. Její tón mě znejistí. Pohlédnu na ni. Sluší jí to; má na sobě zelenou mikinu svého oblíbeného fotbalového týmu Eagles, krémové kalhoty a sandály. Narovnané vlasy jí jemně rámují tvář až k hnědé bradě. Její tmavé oči – stejné jako máme já i Holčička – jsou zamyšlené.

Opláchnu svůj oblíbený nůž. „Hmm, nejsem si jistá. Nechala jsem si v rozvrhu místo na hodinu ve studovně, abych stihla co nejvíc domácích úkolů. S tou novou prací a se vším o víkendech moc volného času mít nebudu.“ Odkrojím z paprik vršek, položím je stranou a dám se do krájení cibule.

„To zní velmi prakticky. Jak se má slečna Fuentesová?“

„Má se dobře.“ Vím, že bych se k volitelným předmětům už vracet neměla, když to téma Buela považuje za uzavřené, ale ta slova se ze mě řinou úplně sama. „Ale jeden předmět mě zaujal, jmenuje se kulinářské umění.“

Buela se ke mně natáhne a vezme mi nůž z ruky. „Vyřiď slečně Fuentesové, že ji pozdravuju. Ty se pusť do masa. Já ji nasekám.“

„Nakrájet na větší kousky, prosím. Asi tahle veliké,“ opravím ji a prsty naznačím velikost asi tři centimetry.

„A ty se na ty hodiny vaření chceš přihlásit?“ ptá se, zatímco krájí cibuli. Postavím se kousek vedle, ale pořád ji po očku pozoruju.

Buela se zarazí a přestane krájet. „Muchacha, nasekat cibuli ještě svedu. Me vas a mirar celou dobu?“

Pozvednu ruce na znamení, že to vzdávám. Už jsem se zmínila, že je moje pomocná kuchařka temperamentní? „Nakrájet, Buelo. Ne nasekat. Všechny kousky stejně veliké. A ne, ještě jsem se nerozhodla. Zní to zajímavě. A taky jsem zaslechla, že celá třída pojede na výlet do Španělska.“ Úkosem na ni pohlédnu. Snažím se na ni nekoukat přímo, protože by mě vůbec nepřekvapilo, kdyby mi zase vyhrožovala s nožem, pokud bych ji kontrolovala při práci. Netuším, co mi řekne.

Buela cibuli krájí opatrně a zároveň rychle: moje babička patří mezi ženy, které se nebojí slz ani ostrých předmětů. „Kdysi jsi chtěla chodit na kulinářskou školu, nebo ne? Ale teď už je na to trochu pozdě.“

Zarazím se. Nejsem si jistá, co znamená „trochu pozdě“, a asi to ani nechci zjišťovat. „Asi jo. Ale to už je dlouho. Teď jsem ráda, že můžu být u vaření kreativní a nikdo mi do toho nekecá.“ Oregano, sušený česnek, kajenský pepř. Ta slova mi zvoní v uších, a i když jsem to neměla v plánu, natáhnu se pro trochu čerstvého zázvoru, z kterého si Buela vaří čaj. Ze šuplíku, do kterého dáváme zbytky z fastfoodu, vytáhnu pár sáčků se sójovou omáčkou. „Buelo, tu cibuli dej na pánev s olivovým olejem.“

„Sofrito?“ ujišťuje se. Základ budu dělat trochu jinak než obvykle.

„Dneska chci zkusit něco nového.“ Buela nasype cibuli do olivového oleje, oloupe a nadrtí česnek v el pilónu a pak obsah hmoždíře za pomoci lžíce přidá na pánev.

„Bueno, myslím, že jestli se ti nějaký předmět líbí, měla by sis ho zapsat. Dokud tě nebude odvádět od školních povinností a od práce. Ale výlet do zahraničí, říkáš? Nena, ty si musí studenti zaplatit, nebo ne? Je ten výlet pro zakončení toho předmětu povinný?“ Přejde ke dřezu a umyje si ruce.

Pokrčím rameny, i když je ke mně otočená zády.

Olej z pánve mi vyprskne přímo na dlaň. Uvědomím si, že je na ohni už moc dlouho. Místo, kde kapka oleje přistála, mě štípe, a tak na něj přitisknu rty.

Buela se na mě usměje a pak pohlédne na hodinky. „Dobře. Probereme to později. Musím už k doktorovi Burkeovi. Nevím, jak se to mohlo stát, měla jsem tolik času, a najednou jdu skoro pozdě! Ten čas ale utíká. Před bingem se ještě stavím. Me guardas večeři.“

Šéfkuchařství

Už odmalička jsem si představovala, že ze mě jednou bude šéfkuchařka. Zatímco ostatní děti v sobotu ráno sledovaly pohádky nebo hudební klipy na YouTube, já koukala na soutěže o vaření jako Šéfkuchař ze železa, Peče celá Amerika a pořad Anthonyho Bourdaina o národních kuchyních a dělala si poznámky. Fakt, zapisovala jsem si svoje postřehy do poznámkové aplikace v mobilu. Mám dlouhatánské seznamy plné nápadů na recepty, které bych mohla nějak upravit nebo uvařit podle sebe. Tenhle neoficiální předmět je jediný, na který jsem se kdy dobře naučila.

Začala jsem si hrát se základními surovinami doma: s rýží, fazolemi, zeleninovým banánem a kuřetem. Ale Buela mi pomohla dostat se i k dalším jídlům, která jsem viděla v televizi. Zkoušela jsem suflé, ovčácký koláč se skopovým masem i vnitřnosti. Zatímco ostatní děti si šetřily kapesné na nové boty od Nike, já si je škudlila, abych si mohla koupit ty nejlepší suroviny. Na tržnici u Penn’s Landing jsem sháněla ryby, o kterých jsem slyšela prvně v životě, a kupovala klobásy, které jsem viděla ručně vyrábět italské abuelitas – bábinky na jihu Filadelfie. Když jsem byla v sedmé třídě, dokonce jsem celý měsíc šetřila, abych mohla Buele k narozeninám připravit speciální narozeninovou večeři filet mignon.

Když mi bylo dvanáct, dostala jsem od Buely sadu nožů – nekecám, opravdickou dvanáctidílnou sadu nožů! – která pravděpodobně žádnému dítěti do rukou nepatří, ale já se s nimi podle videí na YouTube naučila pracovat jako profík.

Asi proto jsem v osmé třídě, když se podávaly přihlášky na střední školu, svojí výchovné poradkyni na otázku, co bych chtěla dělat, odpověděla, že se chci stát šéfkuchařkou. Myslela jsem, že mi doporučí specializovanou státní školu s nejlepším kulinářským studijním programem ve městě. Vyhledala jsem si ji přes internet v knihovně. Byla to nejlepší škola široko daleko a nabízela i hodiny managementu restaurací a gastronomie a různé další parádní předměty. A ona ji opravdu zmínila, ale jen jako školu, na kterou bych se bývala mohla přihlásit, kdybych měla lepší známky. Řekla mi, že si nemyslí, že bych se na ni mohla dostat. Namísto toho mě přihlásila do loterie na charterovou střední školu Schomburg, i když její kulinářský program v té době nebyl moc známý a aktuálně ani otevřený. Řekla, že ta loterie je moje nejlepší šance, jak se dostat k dobrému akademickému programu.

Buela se celé týdny modlila, aby mě vybrali. Do loterie se přihlásily stovky studentů z celého města a pro náš ročník bylo jen něco málo přes padesát volných míst. Z mojí základky a z mého okolí nakonec přijali jen tři žáky, kteří se do loterie přihlásili: Leslie Petersonovou z Lehigh Avenue, Angelicu a mě. Víte, ne že bych se učila špatně, ale ani nejsem premiantka.

Mám pocit, že abych nějaký předmět skutečně pochopila, potřebuju si ho vyzkoušet a nechat ruce, aby převzaly kontrolu. Když přijde na předměty, kde jsou praktická cvičení a je to něco, co si můžu osahat, jsem v pohodě. Ale když jde o memorování a papouškování faktů, tak se s tím peru. Testy mi moc nejdou, ani když dostanu čas navíc. Mám štěstí, že učitelé na schomburské střední mě nechají dělat projekty navíc, na kterých jim můžu dokázat, že látce rozumím, ale jinak škola vůbec není moje silná stránka.

A tak se k pozici šéfkuchařky dostanu jen tehdy, když vařím gurmánské tacos pro Buelu nebo když smažím burgery v Burger Jointu. Jediný předmět, na který bych chodit chtěla, ještě nikdy neotevřeli.

Až do teď.

Nováček

„Třído, tohle je Malachi Johnson. Přistěhoval se k nám z Newarku.“

Amir sedící vzadu zapraská klouby na rukou a já vidím, že několik mých spolužáků se v lavici nahrbí. Nikdo z kluků nemá rád, když někdo čeří vodu, a už vůbec ne nějaký nováček z cizího města. A my holky? My se bleskově posadíme rovně. Teda až na mě. Mě žádný nováček nezajímá, ať už se jmenuje, jak chce. Ale nemůžu si nevšimnout, že je vysoký, snědý a alespoň sto devadesát centimetrů vysoký. Hned je mi jasné, že bude dělat nějaký sport, a podle jeho sebejisté chůze bych si tipla, že to taky bude pěkný sukničkář, i když v hlavě asi bude mít piliny. Podívám se na svůj rozvrh. Pořád musím myslet na volitelné předměty; nemůžu se rozhodnout a slečně Fuentesové to potřebuju nahlásit do konce hodiny.

Slečna Fuentesová si odkašle a já zvednu hlavu. Ukáže na Malachie, jako by byla hosteska, která nám prezentuje luxusní zboží. „Pane Johnsone, nechtěl byste nám říct pár slov?“

Malachie její oslovení „pane“ zjevně pobavilo, ale její úsměv nakonec opětuje. Angelica by řekla, že ho ten úsměv úplně transformoval. Vypadá mladší než na sedmnáct a je fakt hezký.

Z toho nekouká nic dobrého. Vsadila bych se, že nějaká holka – no dobře, někdo (Angelica do mě pořád ryje, abych brala v potaz i naše ne-hetero vrstevníky) – si jím nechá pěkně zamotat hlavu. Malachi spojí ruce dohromady a pokrčí rameny. „Ahoj… díky za přijetí. Slyšel jsem, že v třídnické hodině máte docela narváno, tak si toho cením.“ A sakra. Vůbec jsem ho neodhadla. Teď, když ho slyším mluvit, jsem si naopak jistá, že je to nerd. Cynthia sedící vzadu se zachichotá. Třídnická hodina je najednou o moc zajímavější.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Se špetkou skořice.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.