EDGAR WALLACE

SMEČKA DĚSU

Vydal: Michaela Dusíková, ARTiS

Högerova 1098/13, 152 00 Praha 5

v roce 2021

1. vydání

ISBN 978-80-88420-59-0 (online, EPUB)

ISBN 978-80-88420-60-6 (online, MOBI)

www.artispraha.com

„Harry od hulánů“ vstoupil do policejní stanice v Burtonově ulici, aby předložil svou propouštěcí listinu, protože byl právě propuštěn z trestnice v Dartmooru. Odpykal si sedm let, zkrácených o jednadvacet měsíců.

Jeho zjizvená tvář byla zamračená. „Henry Benedorf po výkonu trestu. Mám se zde hlásit.“

A pak spatřil inspektora Longa, přezdívaného galérkou Sázkař. V prvním okamžiku po vstupu do místnosti si ho nevšiml, teď se mu zablýsklo v očích.

„-brýtro inspektore, ještě na živu, jak vidím!“

„A mám se k světu!“ nenechal se vyvést z míry Arnold Long.

Příslovečně ošklivý ret Harryho od hulánů se zkřivil špatně utajovaným vztekem.

„Divím se, že vaše svědomí vám dovolí klidně spát. Nadrobil jste mi sedm let!“

„A doufám, že vám nadrobím ještě dalších sedm!“ usmál se trestancovu výbuchu Sázkař. „Kdyby bylo po mém, Huláne, byl bych vás vsadil do díry, odkud se vychází jen k šibenici. Svět by byl mnohem krásnější!“

Dlouhý horní Harryho ret se křečovitě zachvěl, zlověstná výstraha! Arnold Long se však nijak neznepokojoval.

Benedorf si přezdívku Hulán přinesl ze služby v armádě Jeho Veličenstva, kde sloužil osmnáct měsíců, ale kde byl odsouzen na tři léta za napadení desátníka, kterého zkopal do bezvědomí. Sázkař se však nebál.

„Poslyšte, pane!“ tišil slova nenávisti Harry. „Nechci vám hrozit, chci vám pouze říci toto: Dejte si pozor!“

„Příliš mnoho mluvíte, Huláne!“ usmál se Sázkař.

Trestanec vraždil očima, chtěl cosi říci, ale pak se raději otočil ke službu konajícímu policistovi, aby mu odevzdal doklady.

„Chytrák!“ syčel alespoň. „Vy všichni jste chytráci. Lidi jako já se dají snadno chytit. Proč však nezadržíte Sheltona, co? Na toho jsou všichni policajti z celé Anglie krátký!“

Sázkař jen mávl rukou.

Clay Shelton byl podvodník velkého formátu, který se již patnáct let zabýval paděláním úvěrových listů, směnek a jiných cenných papírů a uváděním padělků do oběhu. Patnáct let zároveň unikal rukám zákona, vysmívajíce se celému Scotland Yardu. Clay Shelton bylo jméno neznámého muže, pod kterým se třetího září osmnáct set devadesát devět zapsal do seznamu cestujících v hotelu U bílého jelena v Dortingu hubený, krátkozraký člověk, jenž připravil banku v Sussexu o sedm tisíc liber podvodem nejobyčejnějšího druhu. Clay Shelton bylo jméno, pod nímž onen podvodník spáchal svůj první zločin a od té doby ho označovalo ve všech zápisech a hlášeních policejního ředitelství.

Podplukovník Hillerby od armádní intendatury, který s pomocí padělané plné moci vyzvedl dvacet pět tisíc sedm set liber z Africké banky byl týž muž, tentokrát však s knírem a monoklem. Bankovní detektiv, který pojal určité podezření, byl nalezen mrtev po ráně nožem - Clay Shelton nechtěl nic riskovat.

Námořní účetní důstojník Corban-Smith, který vyzvedl téměř stejný obnos z Portmouthské a Jižní banky neměl knír ani monokl, Frederik G. Tennycold z Chicaga, jenž filiálce téže banky předložil úvěrový list a vyzvedl si šestnáct tisíc či Olivier King a... a... a... nastřádalo se v policejních hlášeních mnoho jmen, které bylo třeba dešifrovat na jediné, a to: Clay Shelton - i když i toto jistě nebylo to pravé, civilní!

Na případu „Shelton“ si již vylámala řada detektivů zuby, jeden za druhým byli odvoláváni a nahrazováni jinými, kteří však nedopadli v pátrání o nic lépe, než jejich předchůdci. Posledním z odvolávaných inspektorů z onoho případu byl detektiv Vansittar - a nebylo to nic příjemného.

„Jsem nucen svěřit pátrání schopnějšímu muži...“ potřásal hlavou Vansittarův nadřízený. Jedinou vaší útěchou je, že nejste první, kdo ztroskotal v honbě za tím podvodníkem...“

„Nemůžeme ho zadržet, protože ho neznáme, pane...“ osmělil se inspektor. „Pracuje vždycky sám, a nic o něm neví ani podsvětí. Je neviditelný, vždycky jen sólo. Člověka, který je tak dovedný, že může pracovat jen a jen sám, polapíme jen s pomocí Boží! Kdyby měl milenku nebo byl ženatý, nebo měl jakéhokoliv pomocníka, pak by nemohl řádit nepoznán celých patnáct let!“

Plukovník Macfarlane věděl příliš dobře, že má jeho člověk pravdu - koho však případem Shelton pověřit? I když jisté řešení by tu bylo.

„Sázkař?!“ četl nadřízenému myšlenky inspektor Vansittar.

„Sázkař!“ vraštil plukovník čelo.

Sázkař Long byl i přes svou lidovou přezdívku synem milionáře, absolvent univerzity v policejních službách! Věc natolik výjimečná, že větších životních komplikací si nemohl ani přát. Byl by to příliš dlouhý příběh, kdybychom měli vyprávět, jak se stalo, že se syn Godleye Longa dostal do policejních služeb. Jisté je, že jednoho pochmurného dne byl vyhnán z Cambridžské univerzity rozzuřeným vicekancléřem. Jeho zločinem bylo, že se dal do rvačky a zbil nižšího úředníka univerzity, uštěpačného Torna Helpforda, pomocníka a donašeče univerzitního soudce.

Proto byl poslán s hanbou svému otci, který velmi pobouřen synovým chováním na univerzitě rozhodl, aby se Arnold Long postavil na vlastní nohy a sám si vydělával na svůj chléb. A nezdárný syn poslechl. Za necelý měsíc se však zastavil před otcovským domem, rodinným sídlem na Berkeley Square v uniformě konstábla policie hlavního města. Ani prosby, ani hněv sira Godleye ho nedonutily, aby ji opět svlékl.

Starý pán měl však smysl pro výstřelky mládí, za což ostatně vstup svého jediného syna k policii považoval, a brzy se přestal hněvat. Naopak, jak se zdálo, trochu se i pyšnil jeho výstředností. Dokonce s oblibou vyprávěl v klubu o „svém poldíkovi“ a nikdy nezapomněl připomenout, že mu přezdívají Sázkař, pro jeho zálibu v sázení se při jakékoli příležitosti. Starý pán si dokonce jedné zvláště mlhavé noci počíhal na svého syna na rohu Hill Streetu, aby mu nabídl posezení u piva. Stalo se skutečnou legendou ve všech dobrých klubech pozdější sirovo líčení, jak Arnold s chutí vyprázdnil sklenici a pak pohrozil svému otci, že ho zatkne pro noční potulku!

Policejní správa by bývala ráda nechala Sázkaře v prosté strážní službě, neboť pro jeho bývalé styky se zámožnou společností se obávala výtek z protekcionářství a zcela jistě by o tom bylo referováno v parlamentu, kdyby byl Arnold nezaslouženě povýšen. Ale jeho služební úspěchy byly natolik vynikající, že již za dva roky služby byl seržantem. Na svém osobním kontě měl nejenom vypátrání a zadržení Lí Freddinga, stíhaného pro přepadení newyorské banky, kde jeho lup činil čtvrt miliónu dolarů, ale i zatčení obávaných zabijáků Sullivana a Veilta, kteří měli na svědomí policejního agenta Parlyvoo Smitha. Nic už nemohlo zastavit služební postup Arnolda Longa. Scotland Yard jej přeložil do pátracího oddělení, kde velmi brzy zatkl po přestřelce Ernie Buldowa, bankovního lupiče a vyděrače, stíhaného pro šest různých zločinů. A tak přišlo povýšení na zástupce inspektora a nezhatila ho ani soudcovská důtka, kterou před časem obdržel pro svůj tvrdý, nezákonný postup proti zločincům. Jeho oblíbeným rčením bylo staré: Na hrubý pytel, hrubá záplata. Byl vysoký 69 palců s dívčím pasem a rameny dřevorubce. Dovedl běžet jako zajíc, jako boxer obhájil po dvě léta titul amatérského šampióna. Dovedl šplhat jako kočka a rád zlobil svého nadřízeného, plukovníka Macfarlana tvrzením, že je Angličan. (Plukovník nedovoloval výraz „anglický“, když mělo být použito slovo „britský“.) Jeho obličej byl hubený a dlouhý s věčným úsměvem na jemných rtech; život a svět byl pro Arnolda Longa jediným velkým žertem. Když ho lupiči Boaylové polapili u Limehouse Reachu a dali mu pět minut na to, aby se připravil na cestu na onen svět, jen se smál:

„Vsadím tisícovku, že mne nezabijete!“

A nezabili. Plaval dvě míle se svázanýma rukama, a když ho vylovili muži temžské policie, první jeho slova byla:

„Do čtyřiadvaceti hodin je mám za katrem. Vsaďte se!“

Tak se i stalo. Sázkař opět vyhrál...

Plukovník Macfarlane váhal. Svěřit Sázkaři případ Shelton byla ošemetná věc. Yard odmítal drsné způsoby Arnolda Longa, i když se vědělo, že vedou nejrychleji k cíli. Což kupříkladu nepodržel hlavu Lewa Brayleye pod vodou tak dlouho, dokud ten nepřiznal, kam ukryl synka rejdaře Johna Brisbana za účelem miliónového výkupného? A nebyl to Sázkař, který sklidil důtku od soudce za to, že si opatřil důkazy na texaském petrolejovém podvodu vloupáním se do trezoru jednoho z akcionářů? To byly nezákonné metody. Ale nikdo jiný v Yardu Sheltona nedostane - tak se věc najisto rýsovala. A tak si nechal plukovník Macfarlane Sázkaře předvolat o páté odpolední do své kanceláře. Před sebou měl obsáhlou složku materiálů, Long jen zavrtěl hlavou:

„Nepotřebuji číst ty papíry. Znám zprávy o Sheltonovi nazpaměť. Dejte mi, pane plukovníku, tři měsíce a přivedu vám ho...“

„Na tomto případu ztroskotala už řada vynikajících detektivů...“

„Vsadím se, pane... chci říci, že já vás nezklamu!“ postavil se Arnold Long před nadřízeným do pozoru.

A pak, po mnohém poučení a dobře míněných radách, Sázkař Long odešel, aby se ohlásil předsedovi Svazu bankéřů.

Velký lov začal.

Jednoho krásného jarního dopoledne kráčel pan Shelton honosnou Lombardskou třídou; třídou bank a pojišťoven. Míjel jeden peněžní ústav za druhým, až se zastavil před palácem, jehož fasáda byla pokryta hlazenou žulou.

„Co je to za budovu?“ oslovil Shelton policistu u kraje jízdní dráhy.

„Městská a Jižní banka, pane,“ odpověděl uniformovaný muž pokládaje ho za turistu.

U chodníku zabrzdil automobil. Řidič úslužně otevřel dvířka a z vozu vyklouzla velmi hezká dívka, dále pak starší žena unaveného pohledu, a konečně pečlivě oděný mladík s černým knírem a monoklem, držící svůj cylindr v pěstěné ruce.

Trojice vešla do banky a policista namířil k šoférovi.

„Jak dlouho tam budou?“

„Nejdéle pět minut!“

„Zdrží-li se, musíte na parkoviště!“ upřesnil policista a vrátil se k domnělému turistovi.

„Jste v Londýně cizincem, pane?“

„Právě jsem se vrátil z Jižní Ameriky...“ přikývl Shelton. „Byl jsem tam celých pětadvacet let. Argentinská banka je rovněž tímto směrem?“

Policista potvrdil otázku. Shelton potřásl hlavou:

„Ani se nechce věřit, že právě tady, na této třídě jsou nahromaděny milióny a milióny ve zlatě...“

„Nikdy jsem je neviděl, ale nelze pochybovat o tom, že tu opravdu jsou...“

Policista se zarazil v půli věty. Jeho ruka se zvedla k pozdravu. Patřil muži, který vyskočil ve spěchu z taxíku. Ten vrhl na policistu vyčítavý pohled, pátravě si změřil okounějícího Sheltona a také zmizel v bance.

„Kdo to byl?? Policejní úředník?“ zajímal se pan Shelton.

„Ne, pane. Je to jistý gentleman z City, kterého znám.“

Sázkař Long při vstupu do banky nemohl přehlédnout sličnou tvář dívky, stojící u pokladního okénka. Usmál se na ni, a aniž by byl vyveden z míry, že mu přátelské gesto nevrátila, vešel do pracovny ředitele banky Monkforda. Malý, zavalitý, úplně lysý muž vstal ze svého křesla a přátelsky mu potřásl rukou.

„Prosím o okamžik strpení, Longu“, nechal se slyšet. „Jen musím něco vyřídit s jedním z našich zákazníků...“

Ředitel se vrátil přesně po pěti minutách. Mnul si spokojeně ruce a halasil:

„Je to žena vzácné povahy. Všiml jste si jí?“

„Je opravdu hezká!“ souhlasil Sázkař.

„Asi máte na mysli její sekretářku Noru Sandersovou. Ale já mluvím o Miss Revelstoke, starší ženě z těch dvou. Je naší zákaznicí již téměř třicet let. Měl byste se s ní seznámit. Opravdu vzácná povaha. A ten mladík, který přišel s nimi, je její advokát. Na můj vkus poněkud hejsek a dandy, ale jako právník schopný člověk s velkou budoucností...“

V ředitelově kanceláři bylo malé okénko, jehož sklem bylo možné kontrolovat situaci v sále banky. Long se zájmem sledoval, jak jmenovaná dáma přepočítávala velmi pozorně svazek bankovek, který jí odevzdal pokladník. Její sekretářka se zatím bavila studií stropu peněžního ústavu. Byla to tvář kromobyčejná. Takový byl Longův první dojem. S některými typy dívčí krásy se setkáváme denně, tato se však od nich lišila čímsi poutavým, což bylo těžko definovatelné, zato velice silné. Právě díky tomu si Long sotva povšiml usmívajícího se advokáta, který stál u Miss Revelstoke. A náhoda tomu chtěla, že sekretářka sklopila oči od stropu na stěnu, kde jí neušlo okénko s Langovýma očima. Jejich zraky se na okamžik setkaly a oni na sebe okamžik pohlíželi s oboustranným nepopiratelným zájmem. Dívka se pak rychle obrátila a Long si uvědomil, že k němu již hodnou chvíli mluví bankéř o fantomu Sheltonovi.

„...nemyslím, že se vám ho podaří chytit. Naopak, jsem si jist, že se to nepodaří nikomu. Je obratný jako úhoř. Podle mého názoru je členem nějaké bandy...“

„Mýlíte se!“ napil se s chutí čaje Sázkař. „Pracuje vždycky sám, a to je jeho největší přednost, protože mezi zloději není ani stopy po věrnosti. Dřív nebo později by ho některý z kompliců udal. Že se tak nestalo za celých patnáct let je toho důkazem.“

„Tady jsou všechny materiály týkající se Městské a Jižní banky. Navíc všechna fakta o bankách, které byly tím člověkem ošizeny...“ Bankéř vyndal z útrob svého stolu velké kožené desky. „Jsou zde všechny jeho originální podpisy, ale nejsem si jistý, že vám to nějak pomůže. Písmena „m“ jsou si podobná...“

„Všechna ,,m“ si jsou podobná...“ přerušil Monkforda Arnold Long. „Je to jediné písmeno abecedy, které nemá příznačných známek.“

„Vidím, že z těchto dokumentů byly brány otisky prstů!“

„To se děje při každém takovém podvodu. Ale levačka, kterou podvodník držel listiny, byla vždy v rukavičce.“

„To mi prozatím stačí, jsem vám, pane, velice vděčný!“ zvedl se Sázkař k odchodu.

Venku se nadechl čerstvého vzduchu a uvažoval, kterým směrem vykročit. Nakonec zamířil k ulici Gracechurch, aby navštívil rejdařskou kancelář v ulici Fenchurch. Na rohu Gracechurch a Lombardské spatřil hubeného, staršího muže, který byl zdánlivě ponořen v pozorování chaosu pouliční dopravy. Neznámý poohlédl po očku na Longa a Sázkař ihned vyčetl význam jeho pohledu. Trval sice jen zlomek vteřiny, ale pro Longa hovořil jasně: Znám vás, vy jste detektiv!

Sázkař pocítil zachvění nervů. Zamířil přes jízdní dráhu a zastavil se, aby si koupil noviny. Neznámý muž stál ještě pořád na svém místě. Ve svém bílém klobouku s přiléhavým, lehkým šatem se podobal plukovníkovi od pěšího pluku. Sázkař dal prodavači celý šilink, aby mohl čekat na vrácení drobných a mohl zatím pozorovat onoho cizince, o kterém mu policajtský instinkt napovídal, že není v pořádku. Patrně to bude nějaký podvodník z City, kdosi z oné malé armády lidí, žijících z pochybných podniků.

Long přemýšlel, jestli se nemá vrátit a pod nějakou záminkou ho oslovit. Byl však úředníkem Scotland Yardu a teď se nalézal v londýnské City, která byla městem ve městě. City má své vlastní detektivy a žárlivě střeží jejich pravomoci i proti lidem z Yardu.

Zatímco se rozmýšlel, postava v šedivém obleku mávla na jedoucí taxi a nastoupila. Sotva nájemný automobil zmizel za jedním z prvních rohů, Sázkař Long, impulsivní jako vždy, skočil do dalšího taxíku.

„Lombardská ulice a držte se za oním žlutým drožkářem. Dostihneme ho před Mansionhousem, kde bude zcela určitě v tuto hodinu nával povozů...“

A tak se i stalo. Arnold Long, maje před obličejem rozevřené noviny, spatřil skulinou obličej své kořisti, pátrající zadním oknem automobilu, zda není sledován...

Když onoho večera plukovník Macfarlane opouštěl svoji kancelář, zadržel ho jásající Arnold Long.

„Nalezl jsem Claye Sheltona!“

„To snad ne?!“ vydechl plukovník.

„Vsaďte se!“

Týden po této události projížděl Clay Shelton malým špinavým městem Chelmsfordem. V jedné chvíli byl zachvácen podivným pocitem tísně, který mu sevřel hrdlo natolik, že musel zabrzdit na okraji silnice, aby nehavaroval. Těžce vydechl a přejel si rukou bílý knír, který si pěstil posledních šest měsíců. S úžasem zjistil, že zastavil nedaleko Chelmsfordské věznice! Jistě již někdy spatřil toto místo, aniž si však uvědomoval kdy. A tísnivý pocit, který ho tak náhle a nečekaně přepadl, byl kdesi na konci celého řetězu těchto neuvědomělých vzpomínek.

Postranní dvířka v černých vězeňských vratech se otevřela. Vyšla z nich malá skupinka mužů, z nichž čtyři byli připoutáni k sobě.

„Trestanci, kteří jsou odváděni do věznice v Dartmooru!“ pomyslel si pan Shelton. „Budou v Londýně ještě včas, aby se dostali k vlaku, který o jedné hodině po poledni odjíždí do Plymouthu.“

Zanedlouho se přiřítil Colchesterskou silnicí anton a zabrzdil u vězeňských vrat. Trestanci i se strážnými nastoupili a vůz rychle odjel.

„Ách ano...“ pravil Shelton sám pro sebe zamyšleně a znovu si přejel dlaní knír. Pak nastartoval, a obrátil svůj vůz směrem odkud přijel. Zastavil u „Saracénovy hlavy“, kde bylo i knihkupectví a obchod s papírem, na jehož výkladní skříni byl nápis: Přijímáme inzeráty pro všechny londýnské noviny. Shelton vešel do krámu, požádal o příslušný blanket, který vyplnil.

„Byl bych rád, aby se to dostalo do osobních zpráv Timesů! A to co nejdříve!“

„Spolehněte se, pane!“ převzal mladík formulář.

Shelton odešel svou cestou s lehčím srdcem a obchodní příručí vložil blanket s inzerátem psaným tiskacím písmem mezi stránky knihy, kterou právě četl, zanedbávaje své povinnosti. Nad onou knihou ho zanedlouho přistihl i majitel krámu, který ho ihned vyhodil pro neplnění povinností. Studie o životě anglických kněží putovala zpět do regálů s knihami a s ní i založený, zapomenutý inzerát. Ulehčení, které při jeho podání pan Shelton cítil, bylo tedy poněkud předčasné.

Za Colchestrem pan Shelton odbočil s vozem na postranní cestu. Když se přesvědčil, že ho nikdo nepozoruje, vyňal z přihrádky pod sedadlem příruční vak, ve kterém bylo několik oděvů, nůžky, mýdlo a břitva, takže se mohl zakrátko změnit v někoho úplně jiného. Potom rychle zamířil k zastávce pouliční dráhy, nastoupil do vozu a odjel do Londýna. Ve chvíli, kdy vstupoval do Banky pro východní hrabství, odbila na kostelní věži desátá dopolední hodina.

Zde předložil pokladně dokument a šekovou knížku. Úředník s brýlemi obojí pečlivě zkoumal a pak odešel do kanceláře k řediteli banky. Za okamžik se vrátil s uctivým a omluvným úsměvem, který dokazoval, že jeho předešlé obavy byly zbytečné.

„Sedm tisíc šest set liber. Jak si je přejete vyplatit, plukovníku Weatherby? Ve stovkách?“

Shelton mlčky přikývl. Objevily se svazky bankovek. Pokladníkovy prsty zručně přepočítávaly sumu, úředník si zapisoval čísla bankovek do pokladní knihy...

„Děkuji!“ loučil se pan Shelton.

Vložil bankovky do náprsní kapsy a otočil se k pokladně zády. Proti němu stáli dva muži a třetí blokoval točící dveře vchodu. Prvním z dvojice byl gentleman unaveného vzhledu, kterému Shelton nevěnoval pozornost. Pohlédl však pozorně na chlapíka stojícího vzadu před dveřmi, jehož úsměv ukazoval bílé zuby:

„Brýtro, Sheltone!“

Sázkař Long! Shelton se zarazil, jeho obličej se sklonil kupředu, jako hlava lapeného zvířete.

„Mluvíte ke mně? Nejmenuji se Shelton!“

Arnold Long přikývl.

„Ale i tak bych si s vámi rád promluvil!“

A Shelton, nevidě jiné cesty, se na něho vrhl. Ve vteřině tři muži zápasili na podlaze. Shelton se na okamžik vztyčil. Druhý policista byl neobratný a ustavičně překážel Longovi v boji. Do rvačky se zapletl i gentleman unaveného vzhledu, když se ozval ohlušující výbuch. Druhý policista klesl na dlažbu zbrocen krví.

„Odhoďte ten revolver, nebo střelím!“

Shelton obrátil hlavu. Úředník s brýlemi na něho mířil těžkým armádním revolverem a jeho ruka byla obdivuhodně pevná.

Sázkař Long sevřel zápěstí zbledlého Sheltona chladným železem. Do banky vběhli další dva policisté, tentokrát uniformovaní, a úředník banky telefonoval do nemocnice.

„Zatýkám vás pro podvody,“ pravil Long Sheltonovi. Při pohledu na bezvládné tělo a šířící se pruh krve dodal: „Myslel jsem, že nikdy nenosíte zbraň!“

Shelton neodpověděl. Sázkař ještě jednou pohlédl na nehybné policistovo tělo.

„Přál bych si, abyste to nebyl učinil, Sheltone. Ale tato vražda se vám dá snadněji dokázat, než ostatní vaše zločiny. Jdeme!“

Dne 14. června, za krásného jitra, opouštěl inspektor Arnold Long Londýn o páté hodině ranní. Slunce jasně zářilo a všechny zahrady ve vilové čtvrti, kterou projížděl, se třpytily modří a zlatem. Cesty byly ještě téměř prázdné, a tak Long dojel do Chelmsfordu ještě dřív, než byly otevřeny obchody.

Projel malou vesnicí a zamířil přímo po silnici, která se táhla mezi zelenými poli. V příkopě minul tuláka, kterého ihned poznal. Zabrzdil, zařadil zpátečku a zacouval až k němu.

„Dobré jitro, Huláne. Snad jste se nedal na zemědělství?“

Hulán si odplivl: „Vadí to někomu?“

„Nebo snad cestujete?“ bavil se Sázkař.

„Našel jsem si práci. A je to dobrá práce...“ V Hulánově tváři se objevil zvláštní výraz. „A kam míříte vy?“

„Lapám zloděje, Huláne!“ rozhlédl se opuštěným krajem. Jedinou budovou v dohledu byla černá stodola. „Jistě jste nespal pod širým nebem, na to bych se vsadil. A také jste nepřišel zdaleka. Na vašich botách by to bylo vidět. O co vlastně jde, Huláne?“

Ten však neodpověděl. Mávl jen rukou ke vzdálenému Chelmsfordu a Arnold Long si cvrnkl ukazovákem pravé ruky k lemu klobouku namísto slov rozloučení.

Automobil zastavil potom až před černou bránou chelmsfordského vězení. Letmý pohled na hodinky mu řekl, že je právě sedm hodin. Zazvonil a byl uveden ke správci vězení. S nelibostí zde konstatoval, že se nedostavil ani šerif, ani ostatní úředníci, které potřeboval k následující záležitosti.

„Je u něho vězeňský kaplan. Doufám, že vám to nebude příliš trapné - já osobně něco takového nenávidím...“ dodal správce věznice.

Arnold chápavě přikývl.

„Já se naopak celou cestu z Londýna modlil a doufal, že Shelton změní svoje přání a že nebude chtít se mnou mluvit...“

Správce zavrtěl hlavou:

„Včera večer byla jeho poslední otázka, jestli skutečně přijedete. Nu pojďme, prosím...“

Kráčeli spolu chodbou, na jejímž konci byly těžké, ocelové dveře. Správce vězení je otevřel speciálním klíčem a ocitli se ve veliké síni, na jejíchž obou stranách bylo po třech dveřích. Před celou, jejíž dveře byly nejblíže, stál vězeňský strážce s ručnicí.

„Moment!“ pravil správce a vstoupil do cely.

Za malý okamžik se vrátil, pokývl na inspektora a Arnold Long vstoupil do cely určené pro odsouzené k smrti.

Shelton seděl na kavalci, ruce v kapsách, ve vestě a bez límečku. Tvář jindy hladce vyholená pokrytá vysokým strniskem. Detektiv by ho téměř ani nepoznal. Odsouzenec vychutnával cigaretu, která mu byla nabídnuta a mezi tahy začal hovořit:

„Přál jsem si, abych s vámi mohl před svým koncem ještě mluvit. Tedy: Zabil jsem za svého života čtyři lidi a nikdy jsem toho nelitoval - byl to bankovní detektiv v Kapském městě a ředitel banky v Bombaji. Toho jsem ve skutečnosti zabít nechtěl, ale můj omamný prostředek, jehož dávku jsem špatně odhadl, ho poslal na onen svět. Pak tu byla ona záležitost v Selby. Ten člověk mne pronásledoval až do mé lodi, neměl jsem na vybranou. Naleznete ho pohřbeného pod dvěma vysokými topoly u opatství v Benhamu.“

Arnold Long tiše naslouchal té hrozné zpovědi. Shelton vyfoukl kroužek dýmu ke stropu a zaváhal:

„Tím čtvrtým vás nechci zdržovat. Byla to podivná a poněkud špinavá záležitost...“

Sázkař ani teď nepřerušil Sheltonův monolog. Ten se ušklíbl:

„Teď si jistě myslíte, že za vše budu pykat. Ale mýlíte se! Pověsí mne a pohřbí. Ale přesto budu žít. A dostanu vás, Sázkaři Longu! Oplatím každému, kdo zavinil moji smrt!“

Ani teď se nedočkal detektivova slova. Poněkud se zamračil a dodal:

„Myslíte si, že jsem zešílel? Ale kdež! Jen jsou na tomto světě věci, o nichž se vám ani nesní. A jednou z nich je Oběšencova ruka. To je vše, co jsem vám chtěl říci. Oběšencova ruka se prodere z hrobu a dřív či později vás uchopí za hrdlo!“

„Bůh s vámi!“ otočil se detektiv a následoval správce vězení do velké síně. Na toho zanechalo vystoupení odsouzence silný dojem. Byl bledý a ohromený tou smrtelnou výhrůžkou.

„Mne nedostane,“ zaťal zuby Arnold Long. „Na to bych se chtěl vsadit!“

„Zůstanete do konce, pane?“

„Nemám popravy rád...“ Stiskli si ruce a Sázkař nastoupil do svého vozu. Jel pomalu, aby si mohl srovnat myšlenky. Pár kilometrů za Chelmsfordem je malá vesnička s velmi starým kostelem. Long zahlédl, jak se ručička věžních hodin blíží k osmé. Zabrzdil, zhasl motor a sundal klobouk. Hodiny začaly odbíjet osmou.

„Bůh buď milostiv jeho duši.“ pomyslel si detektiv, neboť právě v tomto okamžiku byl Shelton popraven. „Oběšencova ruka!“ vzpomněl si na jeho kletbu a nevěřícně se usmál. Právě v té chvíli cosi narazilo na tabuli skla automobilu a roztříštilo ji. Pink! Druhá střela mu srazila klobouk z čela, třetí ovanula skráň. Ve vteřině byl z automobilu venku se zbraní v ruce. Neviděl však nikoho, dokonce ani žádný keř či strom, který by mohl skrývat zákeřného střelce. Snad onen příkop, zarostlý vysokou trávou? Long se k němu v hlubokém předklonu rozběhl. Vstříc mu trčela ruka, jejíž ztuhlé prsty svíraly vojenskou ručnici.

Byl to Hulán Harry a byl mrtev!

Arnold Long třeštil oči do šedé tváře mrtvoly a téměř nemohl věřit vlastnímu zraku. Krátkou prohlídkou zjistil příčinu smrti. Harry byl střelen zezadu a to z těsné blízkosti. Ale o tom, že střílel po detektivovi nemohlo být pochyb. Hlaveň jeho ručnice byla ještě horká a na zemi se válely vypálené patrony.

Několik yardů dál bylo křovisko a za ním Long objevil příkrý svah, vedoucí do úvozu. Nikde ani stopy po živém tvoru, úzká pěšinka mizela z dohledu v ohybu vzdáleném padesát yardů a v jejím prachu byly otisky kol. Detektiv vyběhl vzhůru a vrátil se zpět k mrtvému tělu. Když se nad ním sehnul, aby prozkoumal obsah jeho kapes, zaslechl motor motocyklu, který ujížděl silnicí, kde Long zastavil svůj automobil. Sázkař se vztyčil a dával motocyklistovi v kožené přilbě s velkými brýlemi na obličeji znamení, aby zastavil. Ten však jen zvýšil rychlost a v několika vteřinách zmizel z dohledu za olšemi, lemujícími silnici.

Long se rozhlížel po pomoci, ta série výstřelů jistě musela být slyšet až do vesnice. V dálce se rýsovala černá stodola. Detektiv si vzpomněl, že právě na tomto místě silnice viděl zrána Harryho Hulána. V této chvíli nezbývalo nic jiného, než nechat mrtvého mrtvým a na nejbližší policejní stanici se spojit s Londýnem. Arnold Long vykročil zpět ke svému vozu. Byl na polovině cesty polem, když krajem otřásla silná detonace. Z míst, kde nechal automobil, vylétl k nebi přímý jazyk plamene nesoucí kusy dřeva a kovu.

Arnold Long zaklel. Z vozu zbyly pouze trosky. Nebylo pochyb o tom, že šlo o pumový atentát!

O páté hodině téhož odpoledne se Long vrátil do Scotland Yardu. Podal zprávu o všem, co zažil. Plukovník Macfarlane při tom pukal ze své dýmky.

„Ta věc je příliš komplikovaná. Shelton byl pověšen o osmé hodině ranní a o jeho smrti nelze pochybovat. Po vás střílel Hulán, který byl zabit zezadu, kdosi vám vyhodil automobil do vzduchu. Našel jste stopy vozu vrahů Harryho, a viděl motocyklistu, který mohl dát nálož do vašeho auta. Nemohl jste je pronásledovat?“

„Jak a čím?“ chtělo se detektivovi vykřiknout na poněkud prostoduchou plukovníkovu otázku, ale udržel se a jen řekl:

„Nikoli pane. Nikdo nespatřil ani auto, ani člověka, který hodil pumu, což se ale dá docela snadno vysvětlit. A motocyklista - vím, co se s ním stalo. Ale rád bych, aby to zůstalo tajemstvím na týden či dva. Plukovníku, máme co činit se Smečkou děsu!“

Macfarlane na něho udiveně pohlédl.

„Nerozumím. Shelton pracoval vždycky jen na vlastní pěst. Nebyl vůdcem žádné bandy, neměl přátele ani ženu. A zcela jistě, aspoň pokud víme, nikdo se už o jeho osud nezajímá...“

Sázkař si hryzl zamyšleně rty:

„Na nadpřirozené jevy samozřejmě nevěřím. Ale jsem si jistý, že nás očekává horká, krušná a krvavá práce. Smečka děsu je zde a nedá si pokoje a je jedno, zda ji budeme říkat Oběšencova ruka nebo nějak jinak. Použili Hulána, o kterém věděli, že je slušný střelec, aby mne odstranili. Když se Harry nestrefil, prostě ho zastřelili, aby nemluvil. Zabili by ho i tehdy, kdyby neminul cíle. To je jisté. Hulán byl poznamenán pro smrt od okamžiku, kdy vzal tu špinavou práci...“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Smečka děsu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.