WINTER RENSHAWOVÁ

VÁLKA S LÁSKOU

Copyright © 2018 by Winter Renshaw

Cover design 2018 Louisa Maggio

Translation © Žaneta Ziecinová, 2021

Original English title: WAR AND LOVE

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2021

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-367-6 (ePub)

ISBN 978-80-7593-368-3 (mobi)

VĚNOVÁNÍ

Tuto knihu s láskou věnuji následujícím členkám CAMP WINTER:

Alexis Alstonové

Alishe Woollsové

Allison Eastové

Amandě Inclesové

Amy Leibenguthové

Angele Sinclair Haleyové

Anne Flammang Spencerové

Ashley Blevinsové

Becky Carter Nicholsové

Bobbi Schwarzové

Brandi Morronové

Bre Demkové

Bridget Hobdenové

Caoimhe Duddyové

Caroline Frimstonové

Catherine Fineganové

Cindy Frazierové

Cynthii Keech McCartyové

Daně Landové

Dani Nicole

Danielle Amosové

Deanně Dodgeové

Diane Cerveny

Donně Causeyové

Elizettě Guerrero-Lopezové

Erice Westerhoffové

Felicii Eddyové

Grace Forteové

Harloe Rae

Heather Firthové

Heidi Mowryové

Charlene Daltonové

Charmaine Walkerové

Chrissy Blanchfieldové

Christě Livingstonové

Christině Nazworthové

Christine Buczekové

Christine Godfreyové

Christine Reesové

Jackie Juanové

Jackie Wangové

Jacqueline Ellisonové

Jacquie Czech Martinové

Jasmine Joynerové

Jeannette Baurothové

Jen Champlinové

Jenn Allenové

Jennifer Marii Perezové

Jennifer Matthews Sharové

Jessice Cooperové

Jill Kirtleyové

Joan Dayové

Joanně Blakeyové

Jocelyne Germainové

Kari Hansenové

Karin Endersové

Karine Creve-coeurové

Katherine Milesové

Kathy Tucker Gutierrezové

Katie Anne Gentleové

Kelly Johnson Homanové

Kelly Lathamové

Keri Rothové

Kristhii Sewardové

Kristině Morganové

Krystel Allenové

Laile Vikingové

Larisse Bertyové

Lauře Apodaca Gonzalezové

Lindě Barrettové

Lindsey Wheelonové

Lise Nuyenové

Lise Starkové

Lyze Gillettové

Madeleine Eastové

Mairim Santosové

Mandy Mitchellové

Mariah Gunterové

Martinique Martinezové

Melisse Hetheringtonové

Melisse Carlsonové

Michelle Mayerové

Missy Carterové

Misty Marie Schottové

MJ Villaespinové

Myle Theresaové

Natalii Ruiz McLeanové

Nikki Brackettové

Nině Piattové

Ninně Braga Moscatové

Noelle Kapuyové

Norrine Luchsingerové

Patricii Kingové

Pyper Davidsonové

Rachel Wahlové

Rhiannon Matthiasové

Ruby Morris Wellingové

Sabrině Grosvenorové

Samantě Besonové

Sarah Lynn Behmlanderové

Sarah Polglazeové

Savanně Bissettové

Shawně Kolczynské

Sonaly Rodriguezové

Sonie Perezové

Stacey Saundersové

Stacey Timmonsové

Stephanii Ditmorové

Stephanii Mashia

Stephanii Purpusové

Suelee Leeové

Tami Garciové

Tamře Whitecotton Mavilaové

Teri Jacksonové

Terri Dickeyové

Tijuaně Turnerové

Tracii Hofackerové

Tricie Dransfieldové

Tricie Marquez-Candelasové

Trině Marshové

Valerii Heslep Fisherové

Virginii Swansonové

Wendy Livingstoneové

EPIGRAF

„Mohu s určitostí a naprostou upřímností prohlásit, že jsem nevěděla, co je to láska, dokud jsem nepoznala, co láska není.“

P. T. Berkey

Kapitola 1

Love

„Člověk, jestliže si něco přeje, je pánem svého osudu.“ Plaketa na fontáně před mým novým bytem cituje Andrewa Younga. Kdyby ještě žil, pověděla bych mu, jak velice se mýlí.

Pokud bych se pánem svého osudu stala jen tím, že zavřu oči, vyšlu přání ke hvězdám a vhodím minci do vody, nestála bych teď tady.

Namířím rukou k otvoru, z něhož chlorovaná voda tryská a následně stéká do mozaikového bazénku. Přání mi nikdy nešla, můj čtvrťák se s mírným žbluňknutím jen ponoří pod hladinu. Vyndám tedy další, chci ho hodit na stejné místo, jenže tentokrát mi vypadne z ruky příliš brzy, odrazí se od žulového okraje a odkutálí se po asfaltu, kde se mi následně ztratí pod kovovou lavičkou.

Na všech čtyřech prohledávám prostor pod ní a snažím se najít zatoulaný čtvrťák, což se mi nepodaří, takže mám zase prázdné ruce. Doslova.

Když jsem byla malá a dávno předtím, než táta umřel, brával mě k fontáně u hlavní ulice v našem starobylém městečku a soutěžili jsme spolu v házení mincí.

Rozložení bodů určil následovně: deset pro toho, kdo trefí plivající rybu. Dvacet, pokud někdo prohodí skrz proud vody. Padesát, když se někomu podaří trefit minci na nataženou dlaň bronzové mořské panny. Poražený musel nést vítěze domů na zádech.

Nějakým zázrakem jsem pokaždé vyhrála já.

Kdyby tu táta ještě byl, New York by mu pil krev, ale tahle fontána by se mu líbila. Uprostřed je sousoší páru, který se schovává pod deštníkem. Muž má ruku kolem ženy a seshora na ně tryská voda. Oba se smějí a jejich oblečení z mramoru působí díky stékající vodě, jako by bylo promočené.

Vsadím se, že táta by řekl, že je to romantické, stejně jako on. Byl posedlý vším kolem lásky, a proto jsem taky dostala své jméno, Love – alespoň tak mi to vyprávěli.

Vstanu, otřu si ruce o džíny a přes vydlážděné náměstíčko osvětlené reflektory aut zabloudím pohledem k temnému oknu svého nového apartmá.

„Tady.“ Myslela jsem, že jsem tu sama, ale ten sametový tenor značí pravý opak. „Vezměte si můj.“

Počkám, až mi přestane srdce bušit tak splašeně, a otočím se směrem ke svému šlechetnému dobrodinci.

Muži a jejich peníze…

V nejasném světle pouličních lamp a měsíčního svitu mě nejprve zaujme odzbrojující úsměv, poté ostře řezané rysy s ďolíčky ve tvářích. Oči má sice částečně ukryté za brýlemi s kulatými želvovinovými obroučkami, ale přesto jsou výrazné díky hustým tmavým řasám, které kontrastují s mužností, která z něj jinak vyzařuje.

„Ne, díky,“ odpovím, jakmile se vzpamatuji. „Byla jsem na odchodu.“

Nakloní hlavu, pozoruje mě a točí zářivým čtvrťákem mezi prsty.

„Uvědomujete si, že se vám přání nesplní, pokud ta min-ce nespadne do vody?“ zeptá se s mírným pousmáním.

„To má být fakt?“ pozvednu obočí.

„Prokázaný.“ Přikývne ten krásný neznámý. „To jste nevěděla?“

Vypadá to, že se pokouší flirtovat, já ale nemám sílu to rozpoznat, a i kdybych ji v sobě našla, neodvážila bych se mu to oplatit.

„Naštěstí na přání nevěřím,“ prohlásím.

Zastrčí minci zpátky do kalhot od obleku a ruce si nechá v kapsách, postává tam zcela nenuceně, jako kdyby klidně mohl veškerý svůj čas věnovat bezvýznamné konverzaci s cizí ženou před bublajícím vodotryskem. Hádám, že není odsud. Většina Newyorčanů neztrácí čas ani pronesením „promiňte“, když do vás na chodníku vrazí, natož aby nabízeli náhradní čtvrťák nějaké holce, kterou nikdy předtím neviděli.

„Takže jste prostě… házela peníze do fontány… jen tak, bezdůvodně?“ zeptá se.

„V podstatě ano.“ Nahodím si popruh od kabelky přes rameno, přičemž cítím sílu jeho pohledu, ale otočím se k odchodu.

Tuto středu to budou tři týdny, co jsem v budově Jasper na Páté avenue našla svůj nový domov, přesto si tu stále připadám jako na dovolené v nějakém apartmánu, který obývám pouze dočasně. Máma mi pořád říká, že žádné místo se nestane domovem přes noc a že si to „hnízdečko musím zútulnit“. Ale já už jsem ho zaplnila všemožnými věcmi, které mi nepřipomínají život, za nímž jsem udělala tlustou čáru v den podpisu všech dokumentů. Takovými, jež mi pomáhají připomenout si dívku, kterou jsem bývala, než jsem dospěla. Jenže prozatím se stále cítím, jako bych bydlela v cizím domě, nosila cizí oblečení a žila ve světě někoho jiného.

Doufám, že se to časem zlepší.

„Zdravím, Raymonde,“ mávnu na portýra na noční směně, když procházím vestibulem.

„Slečno Aldridgeová,“ kývne na mě a soucitně se usměje.

Každý je přesvědčený, že ví, co se mi stalo.

Myslí si, že znají můj příběh.

Myslí si, že znají mě.

Nic nevědí.

„Dobrý večer, pane Warnere,“ pozdraví Raymond po chvilce.

Stisknu tlačítko pro přivolání výtahu a po očku si prohlížím muže, jenž do budovy vstoupil hned za mnou. Všímám si jeho drahých bot, neuspořádaných pískově světlých vlasů a také těch brýlí částečně zakrývajících ony tajuplné oči, které jsem uviděla před několika málo minutami.

Ten krásný neznámý od fontány stojí vedle mě.

Netušila jsem, že je to můj soused, ale jak bych také mohla? Nikdo se nenamáhal přijít se mi představit, přivítat mě v domě nebo vlezle omrknout můj byt pod záminkou nabídnutí sušenek od Neimana Marcuse.

Ne že by mě to překvapilo.

New York není právě proslulý přívětivým a srdečným obyvatelstvem a já jsem jen žena, o níž tu a tam četli v Page Six díky jejímu exmanželovi.

Odkašlu si, upřeně se dívám na stříbrné dveře od výtahu zdobené monogramem J’s a vyčkávám na jemnou zvonkohru, která ukončí tuhle divnou chvíli.

Tisíc jedna…

Tisíc dva…

Tisíc tři…

Tisíc – cink.

Dveře se otevřou a z nich vystoupí starší dáma v bundě Chanel s bílým trpasličím pudlem v podpaží. Jakmile projde kolem nás, postaví psa na zem. Rolnička na jeho obojku s křišťály zvoní, zatímco pes uhání k východu.

Raymond psovi naznačí směr k nejbližšímu patníku. Dáma se nezasměje, ale ten neznámý ano.

Vstoupím do výtahu, odkašlu si, stisknu tlačítko do sedmého podlaží a zkřížím ruce na prsou. Dívám se před sebe, záměrně se vyhýbám očnímu kontaktu. On se postaví vedle mě a strnule stojí.

„Které patro?“ zeptám se s pohledem stále upřeným před sebe.

„Sedmé. Jako vy.“

Zajímavé. Jsem tu tři týdny, a ještě jsem ho neviděla – takového obličeje bych si musela všimnout.

„Právě jste se přistěhoval?“

„Vlastně před pár dny.“

Výtah nás doveze do sedmého patra a neznámý mi gestem naznačí, abych vystoupila první. Vypadá to, že můj šlechetný dobrodinec není jen můj soused, ale také gentleman každým coulem.

„Dobrou noc,“ řeknu a zamířím chodbou doleva.

Vyndám z kabelky klíč od bytu a jdu k posledním dveřím vpravo, stále však za sebou cítím jeho přítomnost. Kradmo sleduju krásného neznámého, jak si vyndavá klíče a jeden z nich strká do zámku u bytu, který je přes chodbu přesně proti mému.

„Přeslechla jsem vaše jméno,“ pronesu ledabyle. Nemůžu si přece stěžovat, že jsou moji sousedé nevlídní a nepřátelští, a pak se chovat stejně jako oni, navíc když on se ke mně choval mile.

Otočí se na mě, pohlédne mi do očí a řekne: „Jude Warner. A ty?“

„Love Aldridgeová,“ odpovím. Pořád mi dělá problémy představovat se svým rodným příjmením. LeGrandová jsem byla téměř od svých dvaceti – většinu svého dospělého života. Ale Love LeGrandová už neexistuje. Minulý měsíc jsem jí podepsala rozsudek smrti, který měl formu rozvodových dokumentů. Rozloučit se s tou nešťastnicí mi ani nevadilo, vždyť byla jen stínem svého nechutně bohatého manžela, jenž porušil každý slib, který jí kdy dal. „Vítej u nás v domě.“

A s tím vklouznu do svého bytu.

Chtěla jsem být jen sousedsky milá. Jude vypadá jako slušný, přátelský a vlídný muž, což je v těchto končinách vzácnost, nemluvě o tom, jakou je pastvou pro oči… Nicméně poznávání nových lidí – konkrétně mužů – je to poslední, na co mám teď myšlenky, a tak to pěkně zůstane i v dohledné době.

Právě se mi podařilo získat své srdce zpátky od prolhaného zloděje, který mi jej před mnoha lety ukradl, a byla bych blázen, kdybych ho věnovala prvnímu chlapovi, co se na mě usměje. Možná se mi ještě nevrátilo pověstné bojové nasazení, ale slabá nejsem ani v nejmenším.

Kromě toho, pokud je mi známo, jsou všichni chlapi stejní, a kdyby některý z nich chtěl získat moje srdce, dostane ho jen přes mou mrtvolu.

Láska je pro kočku.

Love Aldridgeová je sama pro sebe.

Kapitola 2

Jude

Moje nové bydlení je cítit po drahé kolínské, čerstvých kytkách a kvalitní kůži – ne že bych si stěžoval. Ani trochu se to nepodobá těm dvěma místnostem, které jsem poslední rok sdílel se svou sestrou a neteřemi v Brooklynu, kde to páchlo po pizze. Kromě toho už jsem žil na horších místech: ve vlhkých armádních kasárnách, stanech v Iráku, přespával jsem na pohovkách nasáklých pivem v obývácích u kamarádů.

Sundám si nechutně drahé polobotky Gucci, přejdu k nerezové americké lednici a z přihrádky si vezmu láhev piva. Musí jich tu být aspoň dvacet různých značek – o většině z nich jsem nikdy neslyšel. Popadnu značku Arrogant Bastard, zabouchnu dveře lednice a povolím zátku.

Stojím uprostřed kuchyně, která je větší než celý můj byt v Brooklynu, a dlaní přejedu po lesklé mramorové desce. Všechno je tu tak čisté. Tak nedotčené. Bílá, mramor, dřevo a lustry, všechno tu vypadá jako v muzeu moderního umění. Každý čtvereční metr tohoto místa je zařízený jako pro šejka, a protože jsem tu teprve třetí den, ještě pořád trochu žasnu, když projdu dveřmi.

Dnes jsem to tu trochu prozkoumal – hlavně zásuvky a noční stolky – a všude nacházel strategicky umístěné kondomy. Vybavilo se mi, co mi říkal ten bohatej sráč, když jsem tehdy odcházel z jeho kanceláře: „Máš mý svolení využívat to všechno na sto procent.“

Tím to myslel svou exmanželku.

Neplatí mě ale za to, abych ho soudil.

Loknu si piva a znovu se pořádně rozhlédnu.

Na podobných místech jsem byl mnohokrát, jenže vždycky jako instalatér, a nikdy jsem se nezdržel déle než pár hodin, do dalšího výjezdu.

Jdu do obýváku, stoupnu si k oknu, které zabírá celou stěnu od země až ke stropu a z něhož mám ničím nerušený výhled na Central Park.

Lidi platí miliony dolarů, aby takhle mohli žít, a teď nějakej bohatej grázl platí miliony dolarů mně, abych předstíral, že takhle žiju, z důvodů, kterým jsem ještě úplně neporozuměl. Prý mi je nemůže sdělit kvůli „právním závazkům“ – jeho i mým. To pro mě nejspíš mělo být varovným signálem, za jiných okolností by mi to stačilo, abych z kanceláře Huntera LeGranda okamžitě odkráčel. Ale jak se říkává, takovou nabídku jsem nemohl odmítnout – doslova –, protože mezi řádky se skrývala rovněž výhrůžka.

Posadím se do křesla v barvě prvotřídního koňaku, napiju se piva a kochám se výhledem na noční město. Z téhle strany mostu je úplně jiné, skoro jako bych ho viděl poprvé.

V následujících měsících zažiju své poprvé mnohokrát. Poprvé budu patřit mezi obyvatele Upper East Side. Poprvé budu nosit výhradně značkové oblečení. Poprvé budu předstírat, že mám radši Chopina a Bacha než Bon Iver a Iron & Wine. Poprvé budu muset celý svůj život podřídit tomu, aby se do mě nějaká rozvedená prominentní panička hluboce a bláznivě zamilovala, abych jí následně mohl zlomit srdce v momentě, kdy zaschne inkoust na oddacím listu. I to bylo součástí dohody. Že ji musím po svatbě opustit.

Pokaždé, když pomyslím na to, co dělám, nenávidím se o trochu víc než předtím, ale když už jsem se do toho dal, nesmím nad tím takhle uvažovat. Musím si obrnit srdce, pokračovat dál a nevšímat si toho hlasu v hlavě, který mi říká, jak odporné to je.

Minulý měsíc mi Hunter předal šanon s poznámkami o své bývalé ženě. Koníčky. Zájmy. Kde ráda nakupuje a jí. Zamilovaná místa všude po světě. Oblíbené knihy, filmy a vína. Sepsal tam všechno, co by se mi mohlo hodit, a mým úkolem bylo ty stránky nastudovat, naučit se je zpaměti i pozpátku, vědět o Love každou maličkost, abych se dokázal proměnit v muže, do něhož se beznadějně zamiluje.

Potkat ji poprvé naživo bylo neuvěřitelné.

Vůbec nebyla taková, jak jsem očekával, nebo to alespoň neodpovídalo tomu, co mi Hunter napovídal. Love je prý materialistická, prahne po penězích a je bezcitná. Že prý se mi na první pohled nebude líbit, že mě odradí v momentě, kdy se naše pohledy setkají. Vykreslil ji jako rozmazlenou, panovačnou a sobeckou.

Ale ona na sobě měla obnošené levisky a házela mince do fontány prostě „jen tak“, představila se a přivítala mě v domě.

Jediné, co odpovídá, je, že je opravdu krásná. Fotky, které mi Hunter dal, ji ani zdaleka nevystihují. Ve skutečnosti má kolem sebe takovou zdrženlivou eleganci, počínaje svými hebkými světlými vlasy přes oříškově hnědé oči, špičatý nos až po vysoko posazené lícní kosti. Mohla by být princeznou i holkou odvedle a v obojím by obstála.

A to vypracované tělo… Bože, točí se mi hlava, jen na ni pomyslím. Bude to hračka si tenhle vztah fakt užít.

Opřu se do křesla, překřížím nohy, dopiju pivo a smířím se s tím, že se ze mě stal prospěchářský sráč, a potom se donutím to pro dnešek zabalit.

Čím dřív půjdu do postele, tím dřív se probudím a tohle zasraný divadýlko bude moct začít.

Kapitola 3

Love

„To mi připomíná dobu na vysoký v Západní Virginii,“ pronese Tierney, zatímco si sedá na postel a rozhlíží se po mé nové ložnici. „Jenom se poflakovat a dělat ty holčičí věci.“

Moje nejlepší kamarádka se pousměje, natáhne se po nejnovějším vydání Elle na nočním stolku a jen tak v něm začne listovat.

„Jo, to je fakt.“ Posadím se do sametového šedého křesla u okna, přitáhnu si nohy k bradě a obejmu je rukama. Jak Tierney sedí na mé posteli a čte si jeden z mých časopisů, skutečně mám pocit, že jsme se vrátily do doby na koleji, ale jen do okamžiku, než jí zazvoní mobil, což mi připomene, že nám oběma táhne na třicet, ona má vlastní firmu a čeká první dítě se svým novým manželem a obě jsme až po uši ve „skutečném světě“.

„Ty časy mi chybí,“ řekne s mírným povzdychnutím. „Život byl tenkrát tak strašně snadnej, viď? Myslím tím, že jsme se probudily, doslova se skutálely z postele a dělaly, co se nám zachtělo. Největší naší starostí bylo, kam půjdeme večer.“

Taky mi ty časy chybí.

Chybí mi doba, kdy Hunter nebyl víc než chudý vysokoškolák, stejně jako já. Kdy se ode mě nehnul ani na krok, kdy se na mě díval s tím hloupým výrazem ve tváři, aniž by si to vůbec uvědomoval, a kdy mé tělo reagovalo pokaždé, když vstoupil do místnosti. Stýská se mi po těch časech, kdy mi nosíval pugéty karafiátů za pět dolarů a kdy jsme při svíčkách večeřeli pizzu z mrazáku. Když jsme se bezcílně projížděli po okolí a když jsme chodívali do kina ve dnech, kdy dávali popcorn zdarma.

Peníze všechno zničí.

A nakonec zničily i nás.

Nebyli jsme svoji ani rok, když Hunter prodal svůj software kybernetické bezpečnosti, který naprogramoval, nějaké velké korporaci v Silicon Valley. Celé to bylo přitažené za vlasy – aby sám domlouval smlouvu za produkt, o nějž se před ním nikdo ani nepokusil. Měl ale mou podporu a neměl co ztratit, takže do toho šel.

Na ten den, kdy mu udělali nabídku, nezapomenu, ani kdybych si to přála sebevíc. A věřte mi – přála jsem si to. Mnohokrát. Byl to den, jenž zcela změnil směřování našeho manželství. Den, kdy nám vesmír vzal všechny ty roztomilé a překrásné maličkosti, které jsme měli, polil je benzínem a podpálil všemi sirkami z krabičky.

Sledovala jsem nás, jak hoříme, jen to nějakou dobu trvalo, nebyl to rychlý proces.

Ten plamen hořel pomalu a spaloval nás krutými slovy, zraněnými city, slzami a bezesnými nocemi.

Zprávou, která nebyla určená pro mě…

Hunter se zkrátka nedokázal vypořádat s tím, že mu takřka přes noc v klíně přistály desítky milionů dolarů, přičemž předtím měl skoro jen oblečení na sobě, mladou manželku a univerzitní městský byteček v Morgantownu v Západní Virginii o velikosti krabice od bot. Bohužel jsme si to uvědomili, až když už bylo příliš pozdě.

Koncem toho prvního týdne podepsal smlouvu na pronájem bytu v jedné moderní manhattanské čtvrti, prodal mého veterána subaru i svou ojetou hondu a objednal stěhovací vůz – všechno, aniž by to se mnou předtím alespoň probral.

Koncem prvního roku investoval do půl tuctu start--upů, z nichž byla většina výdělečná, a jeden dokonce rovnou koupil: firmičku s názvem Blue Stream Records.

A jako bychom nebyli dostatečně zaopatření na zbytek života, vesmír se rozhodl, že nám pár let nato budou peníze znovu padat z nebe, a to když Hunter podepsal smlouvu s hrstkou předních umělců a založil věhlasný streamingový portál, kterému přibývaly tisíce uživatelů s každým mrknutím oka.

Peníze se sypaly.

Nedalo se to zastavit.

Z požehnání se stalo prokletí. Byla to legrace, než to přestalo být k smíchu.

„Jsem bohatší než Bůh, Love,“ řekl mi jednou Hunter s pomateným výrazem ve svých tmavých očích. A tak to bylo pořád. On byl ten boháč. Já jen jeho manželka. On byl ten s penězi, konexemi a slávou nabytou přes noc. Já byla jen holka v jeho náruči, která ho milovala ještě předtím, než se stal výjimečným, protože pro mě byl výjimečný vždycky.

Díky Hunterově přičinění jsme se z anonymity přesunuli na červený koberec, převlékli se z Gapu do Givenchyho a přestěhovali se z garsonky do luxusního apartmá.

Nikdy nezapomenu, jak jsem se jednou vrátila po běhání domů a ve své šatně narazila na ženu, jež vyhazovala všechno mé oblečení a nahrazovala ho značkovými kousky, které vytahovala z tašek z obchodního domu rozložených všude kolem.

Hunter ji najal, aby mi pomohla změnit můj vzhled – abych se víc hodila k našemu novému životnímu stylu. V té době jsem to považovala za milé gesto. Bylo to krátce po našem přistěhování na Manhattan a já si myslela, že mě rozmazluje, že mi chce dopřát všechny ty pěkné věci, které si předtím nemohl dovolit, a tímhle způsobem chce oslavit náš velký krok. Teď však vím, že mu šlo jen o kontrolu.

Jeho vlastní nejistota a nabubřelé ego ho nutily honit se za jedenáctkou, zatímco všichni ostatní na tomto světě byli spokojeni s desítkou.

Šatník byl první. Pak přišly na řadu vlasy a make-up. Řidič. Pravidelná manikúra a návštěvy nejdražších kosmetických salonů. Šperky, galavečery, módní návrháři.

Já jsem ale po ničem z toho netoužila.

Chtěla jsem jen Huntera – toho Huntera, do něhož jsem se zamilovala.

Když jsme se brali, neměli jsme nic, takže nebyl důvod sepisovat předmanželskou smlouvu, což ve výsledku znamenalo, že jsem měla nárok na polovinu jeho majetku, a ještě k tomu výživné na manželku po rozvodu.

Nechtěla jsem ty peníze, ale právník mě k tomu dotlačil, říkal, jak moc si je zasloužím za to všechno, co jsem celé ty roky musela s Hunterem snášet, a připomněl mi, že se jich můžu kdykoli zbavit.

V takto podaném návrhu jsem našla vykoupení.

Ty peníze možná zkazily Huntera a zničily naše manželství, já s nimi ale můžu ještě naložit dobře.

Ačkoli si Hunter najal jednoho z nejlepších rozvodových právníků, podařilo se mi vysoudit pořádnou jednorázovou sumu, několik nemovitostí a měsíční výživné, které ročně dosahuje závratné osmimístné částky.

Jedinou možností, jak by můj ex dosáhl toho, aby mi nemusel platit, je, že zkrachuje nebo se já znovu vdám – a to bude dřív v pekle mrznout, než by se tohle znovu stalo.

„Zajdeme na kafe nebo na něco,“ nadhodí Tierney, zavře časopis a odhodí jej stranou. „Nebo ti usnu přímo tady, v tý tvý nový posteli.“

Zasměje se, natáhne ruce a netrpělivě začne pohybovat prsty.

Vstanu z křesla, přejdu pokoj, chytnu ji za ruce a pomůžu jí vstát z postele.

„Mám ti taky pomoct s obouváním?“ zeptám se.

„Klidně.“ Mrkne na mě a vyrazíme chodbou do malé předsíně. Zdaleka se nedá přirovnat k té, kterou jsme měli s Hunterem, ale mně to ani trochu nevadí. Vlastně se mi líbí, protože je útulnější, pohodlnější a moderní, aniž by byla příliš okázalá a přehnaně velká. Naprostý opak toho, co jsem mívala. Začnu si obouvat baleríny, zatímco Tierney cpe své oteklé nohy do lodiček na podpatku s červenou podrážkou.

Neřeknu jí, že je blázen – utrhla by mi hlavu, stejně jako předtím, když jsem se jí zeptala, jestli je v pořádku, že si dává kafe. Nemyslela jsem to zle, ale ona mi hned začala citovat Google a poskytla mi číslo na svého gynekologa, kdybych si to chtěla ověřit osobně.

Kašlu na to.

„Jdeme pěšky,“ připomenu jí. Řidiče jsem odvolala hned po nastěhování. Všechno, co potřebuju, je nedaleko a dá se tam dojít pěšky. Ráda bych se svlékla ze své staré LeGrandovské kůže tím, že se odpoutám od veškerého nepotřebného luxusu, jako jsou řidiči a SUV z dovozu. „Půjčím ti tenisky, jestli chceš.“

Podívá se na mě, jako bych se pomátla a co si to vůbec dovoluju. Myslím si snad, že není schopná dojít za roh na dvanácticentimetrových podpatcích, když je teprve v sedmém měsíci? Vezme za kliku a otevře dveře.

Vystoupím za ní, přibouchnu dveře a zamknu, ale jakmile se otočím, vidím, že se dveře přes chodbu otevírají. Z nich vystoupí Jude, tentokrát nemá košili, je oblečený na běhání – alespoň to tak vypadá. Vyrýsované břišní svaly mizí za tmavě modrými sportovními šortkami, které drží na vystouplých kyčlích. Když si dá ruku v bok a zahlédnu vystouplé žíly na jeho rukou, myšlenky se mi okamžitě zatoulají někam úplně jinam, než bych chtěla.

Střetneme se pohledy a mně svévolně poskočí srdce.

Vrátit se myšlenkami zpátky je ta snazší část. Udržet tělo, aby nereagovalo na takový pohled bude setsakramentsky těžké.

„Ach. Bože,“ pronese Tierney hluboce ve stylu Joan Crawfordové, položí si dlaň na hrudník a prohlíží si ho. Decentní chování nikdy nebylo její silnou stránkou.

Ke svému sousedovi neslyšně pronesu „promiň“ a Tierney chytnu za ruku ve snaze odtáhnout ji pryč.

„Nezlobte se,“ obrátí se na Judea, když se vytrhne z mého sevření. „Vy dva jste sousedi?“

Podívá se na mě, pak na ni a usměje se. Náramně se baví.

„Jo, to jsme,“ odpoví.

„Už jste se tu někdy potkali?“ nedá jí to a ukazuje z jednoho na druhého.

„Ano, včera večer.“

Tierney se otočí na mě, přimhouří své modré oči a snaží se nesmát. Je mi jasné, že jakmile odsud budeme pryč, spustí na mě, jak je možné, že jsem se jí o něm slůvkem nezmínila. Ale proč bych měla?

Mám sexy souseda. No a co jako?

„Víte, že nikoho nemá, že jo?“ zeptá se Tierney.

„Panebože.“ Na vteřinu se otočím stranou. „Tierney. Přestaň!“ Pohlédnu zpátky k Judeovi: „Promiň. Je těhotná, bouří se jí hormony a nezná hranice.“

„Ty se před tímhle neuvěřitelně krásným exemplářem chlapa snažíš naznačit, že jsem úplně mimo?“ zeptá se Tierney s pozvednutým obočím.

„Jo.“

„Nepřeháněj,“ prohlásí Jude a vytáhne telefon a sluchátka z kapsy. Mluví na ni, ale dívá se na mě. Stále se neznáme, ale za těma jeho olivově zelenýma očima se něco děje, a to něco se stupňuje, čím déle se na mě dívá. „Love, zatím ahoj.“

Otočí se a zamíří k výtahu, ale já se ani nehnu. Bylo by divné, kdybychom se tam teď vecpali všichni tři.

„Nemůžu uvěřit tomu, cos řekla,“ vyčtu Tierney, když je Jude pryč, zlehka ji šťouchnu do ruky a dám si ruku přes pusu. „Kolik nám je? Patnáct?“

Tierney se zasměje. „Uklidni se. Tvůj soused je hrozně sexy a ty jsi hrozně sama. Jenom jsem chtěla ty energie propojit. Pokud to tak má být, něco z toho vznikne.“

„Nechci, aby něco z něčeho vznikalo,“ připomenu jí. Jen tenhle rok jsem jí to říkala už nejméně stokrát. Nechci s nikým randit. Chvíli se budu soustředit sama na sebe a uvidím, co přijde. „Co když mě teď pozve na rande?“

Ale nemyslím si, že by to udělal…

A co já vím, určitě má manželku nebo snoubenku nebo přítelkyni nebo tak něco.

Ale stejně, pokud by mě pozval a já řekla ne, bude fakt náramná legrace ho pak v Jasperu potkávat.

„Fajn,“ rozhodí rukama, zatímco jdeme k výtahu. „Odteď nechávám všechno osudu.“

Ušklíbnu se.

Výborně. Protože já na osud nevěřím.

Kapitola 4

Jude

„Víš, že s tím pořád nesouhlasím, že jo?“ povzdychne si moje sestra Lo do telefonu.

„Jo.“ Než jsem počátkem týdne opustil náš společný byt, dala mi to zřetelně najevo minimálně osmatřicetkrát.

„Máš moji podporu, ale neschvaluju to,“ dodá.

To samé říkala, když jsem se před deseti lety upsal armádě.

„Jo. Dobře že to vím.“ Ještě před pár dny se na mě jenom nevraživě dívala a obracela oči v sloup.

„Jsi dobrej člověk, Jude,“ ubezpečí mě. „A vím, že si myslíš, že to děláš ze správných důvodů. Je mi jasný, že sis to v hlavě už stokrát omluvil. Ale zkrátka buď opatrnej.“

„Musíte se tu za mnou zastavit,“ změním téma. Co se stalo, stalo se. Vlak vyjel ze stanice. Nedá se z něj vystoupit, není cesty zpět. „Je tu spousta místností, kde holky můžou běhat. Vsadím se, že se jim tu bude líbit.“

Lo se odmlčí, úplně ji vidím, jak se rukou uhodí do čela, protože ví, že se snažím změnit téma hovoru.

Začnu jí vyprávět o fontáně před domem, ze které by byly nadšené, ale přeruší mě klepání na dveře. Odtáhnu telefon od ucha a podívám se, kolik je hodin.

22:04.

To je divné.

„Lo, můžu ti zavolat později?“ řeknu.

„Stalo se něco?“

„Někdo je u dveří. Zavolám ti, jo?“ Zavěsím dříve, než stihne položit další otázku, zamířím ke dveřím, nahlédnu do kukátka a usměju se, jakmile na chodbě spatřím krásnou blondýnku.

Podívám se pozorněji a vidím, že má na sobě jen nadýchaný bílý župan.

„Ahoj,“ pozdravím ji po otevření, „copak se děje?“

Levou rukou se drží za klopu županu a druhou svírá uzel na pásku. „Nerada tě ruším. Vím, že je pozdě. Já, ehm, mám problém... Volala jsem správci, ale byl tam jenom záznamník, že prý se ozvou do dvaceti čtyř hodin. Pak jsem zkoušela instalatéra, ale ten nejrychlejší by tu byl do dvou hodin a do tý doby by můj byt taky mohl být pod vodou, takže…“

„Co se stalo?“

„Začala jsem si napouštět vanu, na pár minut jsem z koupelny odešla, a když jsem se vrátila, abych vodu vypnula, nešlo to,“ odpoví. „Nejspíš se rozbila baterie nebo tak něco.“ Znepokojeně se kousne do spodního rtu. „Nezlob se, možná ani nebudeš vědět, jak něco takovýho spravit, ale říkala jsem si, že se aspoň zeptám.“

„Jo, podívat se na to můžu,“ řeknu. Napětí v jejím výrazu poleví, jdu za ní přes chodbu, vede mě předsíní kolem obýváku a dál chodbou přes ložnici do čistě bílé koupelny. Jediná baterie, co tu je, už v tuhle chvíli vypadá spíš jako vodopád, jelikož přepouštěcí ventil nestíhá, na podlaze je tak centimetr vody a promáčené ručníky.

Trvá mi zhruba třicet vteřin, než najdu hlavní uzávěr vody a několikrát s ním otočím.

Voda se zastaví a Love stojí ve dveřích s mokrýma nohama a krásným úsměvem.

„Jak jsi věděl, co máš udělat?“ zeptá se.

Vstanu a pokrčím rameny. Nemůžu jí prozradit, že vlastně pracuju jako instalatér. Podle Huntera jsem „strategický poradce“ s mezinárodní klientelou. Což je přesně ten typ práce, který můžete okecat, protože nikdo do-opravdy neví, cože to děláte, a vaše kontakty jsou důvěrné, takže…

„Jsem tak trochu kutil,“ odpovím.

Dlaní přejede po klopě županu. „Teda, jsem ohromená. A vděčná. Budu mít aspoň čas, než sem správce někoho pošle.“

„Ale do tý doby ti v koupelně nepoteče voda,“ připomenu jí s rukama v bok a zvažuju svůj další postup.

Vím, že bych to mohl opravit raz dva. V baterii většinou chybí nějaká součástka, šroubek nebo kousek, který se uvolní, ale nechci se prozradit, protože taková znalost už přesahuje odbornost prostého kutila.

Kašlu na to.

Nemůže čekat, dokud se jí správce neozve. Do té doby by mohla voda zničit byt natolik, že by se taky mohla rovnou odstěhovat.

Nakloním se nad vanu, přejedu prstem po páce na baterii a skutečně nahmatám uvolněnou součástku.

„Nemáš baterku?“ zeptám se.

Love se otočí a odejde, po pár vteřinách se vrátí s černou svítilnou a podá mi ji.

Za méně než dvě minuty je hotovo.

„Páni, děkuju moc,“ řekne a sehne se, aby zvedla promočený ručník. „Pořád nechápu, jak je možný, že jsi přesně věděl, co máš udělat.“

Táta mě v dětství vždycky učil, že se nikdy nemám spoléhat na nikoho a na nic, což se mi hodilo, protože na něj jsem se nemohl spolehnout ani v nejmenším.

Také neuškodilo, že jsem v armádě dělal mechanika. Ještě jsem se nesetkal s ventilem, součástkou, motorem nebo přístrojem, který bych nezvládl rozložit a zase složit.

„A co vlastně děláš?“ zajímá se. „Myslím za práci? Posledně jsi byl v obleku. Takže Wall Street?“

„Ne.“

„Bankéř?“

„Ne.“

„Tak co?“

„Strategický poradce.“ Modlím se k Bohu, abych to dokázal uvěřitelně podat.

Pozdvihne obočí a přikývne, jako by věděla, o co se jedná. „Jak ses k tomu dostal?“

„Vystudoval jsem obchod,“ lžu dál. Za tohle patřím do pekla. „A prostě jsem měl správný konexe a za ty roky získal správný zkušenosti. Chtěl jsem být svým vlastním pánem. Tak něco.“

„Hmm.“ Prohlíží si mě, ale nemůžu si nevšimnout mírných náznaků toho, že ji tenhle kutil z lepší společnosti přitahuje. Pochybuju, že by podobných bylo tolik.

„A co ty? Co děláš?“ změním téma.

Na vteřinku našpulí rty a povzdychne si. „Upřímně? Nic.“

Zavrtí hlavou, jako kdyby byla sama ze sebe znechucená.

„Ale scházím se se svým právníkem, mám v plánu založit dobročinnou organizaci,“ dodá. „Nedávno jsem dostala nějaké peníze a 95 procent z nich hodlám rozdat.“

„Jenom 95 procent?“ škádlím ji.

Rozesměje se, sladce roztomile. „I holky musí jíst.“

Dojde mi, že mě tenhle rozhovor baví, i když mám mokré ponožky. Na Love mě příjemně překvapilo, že stojí nohama na zemi a povídá se mi s ní líp, než jsem očekával, i navzdory tomu, že nemáme vůbec nic společného, kromě naší současné adresy.

„Odkud jsi?“ zeptá se a mírně přimhouří oči.

„Netušil jsem, že jsem na pohovoru.“

Plácne mě po ruce. „Ptám se jenom proto, že zjevně nejsi odsud. Na to jsi moc milej.“

„Říkáš to, jako by na tom bylo něco špatnýho.“

„Vůbec ne, nic špatnýho na tom není. Spíš překvapivýho,“ řekne. „Jo, překvapivýho. Takže odkud jsi?“

Zhluboka se nadechnu a poškrábu se za krkem, než odpovím. „Odevšad. Jsem odevšad.“

Love nakrčí nos, moje odpověď ji asi zklamala. „Můžeš být trochu konkrétnější?“

„Hodně jsem se stěhoval. Byl jsem dítě armády,“ prohodím. Je to pravda jen částečně. Když mi bylo třináct, otce z armády potupně propustili, protože z mé drogově závislé matky vymlátil živou duši a nechal ji napospas smrti. Potom ho zavřeli a my se sestrou jsme se přestěhovali k tetě do Tulsy a následně i s babičkou do Queensu.

„To muselo být zajímavý.“

„Dá se to tak říct.“

Love pozvedne obočí a pozoruje mě. „Připadá mi, že je v tobě víc, než se na první pohled zdá. Jako bys něco skrýval nebo tak.“

„A mně to připadá, jako že jsem sem přišel spravit baterii a místo toho mě teď někdo analyzuje.“

Zasměje se, vezme pramínek svých světlých vlasů a dá si ho za ucho. „Promiň.“

Strčím si ruce do kapes. „Teď je řada na mně s pokládáním otázek.“

Nakloní hlavu a pokrčí rameny. „Dobře.“

„Co děláš v pátek večer?“

Ticho.

Hrobové ticho.

Své oříškově medové oči upírá k mokré podlaze a její rty se otevřou a potom se znovu zavřou.

„To je kvůli tomu, co řekla Tierney…“ konečně se na mě podívá, ale hlas jí slábne. „Vážně, tohle nemusíš.“

„Tohle nemá co dělat s tím, co řekla tvoje kamarádka.“ Narovnám ramena, věnuju jí sebevědomý úsměv a soustředěně si svůj cíl prohlížím. „Chci si s tebou někam vyrazit.“

Přísahal bych, že se začervenala, ale zmizelo to tak rychle, jako se to objevilo. Pod tou vyrovnanou slupkou se skrývá trocha stydlivosti.

„Tak v sedm hodin?“ zeptám se.

„Jude.“ Ve způsobu, jakým vysloví moje jméno, se skrývá odpověď na mou otázku. „Nezlob se. Vypadáš jako moc milej kluk, ale já teď s nikým randit nebudu.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Válka s láskou.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.