Náhradní mateřství v českém právu a související otázky

Náhradní mateřství v českém právu a související otázky

Jakub Sivák

Vzor citace:

SIVÁK, J. Náhradní mateřství v českém právu a související otázky. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2021, 92 s.

© JUDr. Jakub Sivák, Ph.D., 2021

ISBN 978-80-7552-678-6 (brož.)

ISBN 978-80-7552-677-9 (e-pub)

ISBN 978-80-7552-676-2 (mobi)

www.wolterskluwer.cz

O autorovi

JUDr. Jakub Sivák, Ph.D., pochází z Plzně, kde se 3. prosince 1990 narodil. Po absolvování osmiletého Gymnázia Luďka Pika v Plzni na Doubravce vystudoval Fakultu právnickou Západočeské univerzity v Plzni. Po skončení magisterského studia zahájil doktorské studium na katedře občanského práva Právnické fakulty Univerzity Karlovy v Praze, které ukončil v roce 2020. Během doktorského studia obhájil rovněž na Univerzitě Karlově svoji rigorózní práci a složil rigorózní zkoušku. V rámci svého studia absolvoval taktéž semestrální pobyt na Aristotelově univerzitě v Soluni a tříměsíční stáž na stálém zastoupení České republiky při OSN v New Yorku. Později pracoval jako advokátní koncipient a advokát. V advokacii se věnoval zejména civilnímu a trestnímu právu s důrazem na zastupování před soudy.

V současné době dr. Sivák působí jako státní zástupce Obvodního státního zastupitelství pro Prahu 8. Jakub Sivák rovněž spolupracuje jako externí vyučující s katedrou občanského práva Univerzity Karlovy. Ve své akademické činnosti se často věnuje ochraně osobnosti a přirozeným právům člověka a pravidelně publikuje v odborných časopisech, a to především ve spolupráci s nakladatelstvím Wolters Kluwer ČR. Tato kniha pak představuje jeho třetí knižní publikaci, kdy první z nich byla napsána společně s dalšími autory. V roce 2018 se Jakub Sivák umístil na třetím místě v anketě Právník roku v kategorii Talent roku s článkem Zákonné bezpráví a nadzákonné právo v 21. století.

Ve volném čase dr. Sivák aktivně sportuje, zajímá se o vína, věnuje se charitativnímu spolku Česká maltézská mládež, rád cestuje a fotografuje.

Seznam použitých zkratek

ABGB

zákon č. 946/1811 ř. z., všeobecný občanský zákoník

Evropská úmluva o osvojení dětí

sdělení Ministerstva zahraničních věcí č. 132/2000 Sb. m. s., o přijetí Evropské úmluvy o osvojení dětí

Listina

usnesení předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb., o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky

občanský zákoník

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

trestní řád

zákon č. 141/1961 Sb., o trestním řízení soudním (trestní řád)

trestní zákoník

zákon č. 40/2009 Sb., trestní zákoník

Úmluva o lidských právech a biomedicíně

sdělení Ministerstva zahraničních věcí č. 96/2001 Sb. m. s., o přijetí Úmluvy na ochranu lidských práv a důstojnosti lidské bytosti v souvislosti s aplikací biologie a medicíny: Úmluva o lidských právech a biomedicíně

Úmluva o právech dítěte

sdělení federálního ministerstva zahraničních věcí č. 104/1991 Sb., o přijetí Úmluvy o právech dítěte, přijaté Valným shromážděním OSN 20. listopadu 1989

zákon o mezinárodním právu soukromém

zákon č. 91/2012 Sb., o mezinárodním právu soukromém

zákon o registrovaném partnerství

zákon č. 115/2006 Sb., o registrovaném partnerství a o změně některých souvisejících zákonů

zákon o specifických zdravotních službách

zákon č. 373/2011 Sb., o specifických zdravotních službách, ve znění pozdějších předpisů

zákon o zvláštních řízeních soudních

zákon č. 292/2013 Sb., o zvláštních řízeních soudních

Předmluva

Téma náhradního mateřství rezonuje v odborné i laické společnosti. Jde o téma, které bez diskuse vyvolává emoce, a to emoce kladné i záporné. Na jedné straně stojí zcela zásadní medicínský úspěch, který posouvá léčbu žen, jež nejsou schopny samy donosit dítě, o zásadní krok vpřed. Na straně druhé stojí morální dilema, zda nepřekračujeme hranici, která by měla zůstat raději nepokořena. Těchto hranic je navíc v případě náhradního mateřství hned několik.

Ať chceme či nechceme, v případě náhradního mateřství v pravém slova smyslu máme vždy nejméně tři rodiče jednoho dítěte. V případě, že se jedná o náhradní mateřství zcela neplodného objednatelského páru, pak máme dokonce dítě, které má pět rodičů (objednatelský pár, náhradní matka, dárce vajíčka a dárce spermatu). To samo o sobě není zcela v souladu s přirozeným postupem rození dětí ani s přirozeným přístupem k jejich výchově.

Vedle toho si pak klademe otázku, zda pokud připustíme náhradní mateřství pro heterosexuální páry, které jinak vlastní dítě mít nemohou, máme jej připustit i pro tzv. single jedince či homosexuální páry.

Zásadní úhel pohledu na náhradní mateřství pak nabízí i křesťanská morálka, na které staví západní civilizace. Ta ve zkratce náhradní mateřství přirovnává mimo jiné k přivlastňování si božských schopností lidmi. Ve svém důsledku je to totiž lékař, který rozhodne, jaké embryo bude vloženo do dělohy ženy, a jaké nikoliv. Je to tedy lékař, který ve své podstatě rozhoduje, kterému lidskému zárodku bude dána šance žít a kterému se tato naděje upře.

Stojí tak proti sobě zcela zásadní otázky, které je nutné mezi sebou navzájem poměřovat. Musíme se vždy zamýšlet nad tím, co přinese více užitku, anebo co způsobí více škody. Těmito zásadními otázkami se předkládaná publikace zabývá. Ve světle principů proporcionality tak poměřuje scénáře toho, co může nastat, když náhradní mateřství připustíme, i to, co pro nás bude znamenat jeho zákaz.

Kniha, kterou držíte v rukou, se věnuje náhradnímu mateřství z makro- i mikroperspektivy. Věnuje se náhradnímu mateřství coby trendu a popisuje i medicínskou turistiku s náhradním mateřstvím související. Ukazuje nám globální příběh Indie, do které proudily doslova davy, aby si pronajaly dělohu indické ženy, a ukazuje nám i příběh konkrétních žen a toho, co pro ně musí znamenat vzdát se dítěte, které porodily.

Předkládaná publikace si klade za cíl téma náhradního mateřství zpracovat v několika rovinách. První z nich je rovina teorie. Jejím cílem je vymezit pojem náhradního mateřství a s ním související otázky. Druhá rovina je pak těžištěm předkládané knihy, a to je otázka praxe. Ta se soustředí zejména na náhradní mateřství v České republice. Kniha by měla zájemcům o náhradní mateřství napovědět, jak náhradní mateřství v České republice probíhá, jaká jsou jeho rizika, jaká je jeho cena, jakým způsobem je nutné dítě osvojit, jaké otázky by si měla položit potenciální náhradní matka, než se zaváže k tomu, že jinému páru donosí dítě, apod. Třetí, poslední rovinou je pohled vědecký. Ten si klade za cíl zpracovat téma náhradního mateřství z perspektivy právní vědy, která zahrnuje i přístup filozofický a morální. Předkládaná kniha se tak zabývá tím, jaké jsou právně etické a filozofické úhly pohledu na náhradní mateřství. Nechybí ani polemika nad tím, zda bychom měli novelizovat související právní úpravu apod.

Pro úspěšné zpracování takto zásadního tématu je nutná nejen pečlivá práce s prameny, ale také alespoň dílčí sociální bádání. Vedle tradičních odborných textů se tak snažím pracovat se soudními rozhodnutími, se zahraniční právní úpravou, ale i s vlastním šetřením. Pro účely sepsání této publikace jsem navštívil dvě kliniky reprodukční medicíny (v Brně a v Praze), abych opravdu pochopil praktickou stránku věci. Možnost bavit se s lékaři, byť anonymně, o konkrétních kauzách pak zásadně pomohla dotvářet mé názory na problematiku náhradního mateřství. Nakonec kazuistika je u takových témat vždy nejlepším zdrojem informací.

Existoval-li před tím, než jsem začal psát, nějaký cíl, bylo to pojmout zadané téma široce a celé jej vyčerpat, avšak zároveň vytvořit knihu, která neodradí svým rozsahem a pomůže prakticky řešit konkrétní otázky. Mým cílem tedy bylo napsat malou velkou knihu. Knihu, která bude obsahovat praktický přístup k věci, ale i názory a pohledy právní vědy. To, zda se mi cíle podařilo či nepodařilo naplnit, budete ale muset posoudit už vy, až se začtete do dalších stran knihy, kterou právě držíte. Já sám budu spokojen, pokud kniha osloví jak potenciální náhradní matky, tak i osoby, které usilují o dítě, ale není to možné tradiční cestou, a rovněž právníky, lékaře či studenty, kteří budou na dané téma například zpracovávat diplomovou práci.

Ještě než se pustíte do čtení, rád bych dodal, že kniha se nesnaží v žádném případě působit kontroverzně. U těch nejzásadnějších otázek pak svůj názor raději vynechávám a nechávám na čtenářích, aby zaujali svůj vlastní postoj. I tak se ovšem některým čtenářům či čtenářkám bude zdát, že na mé straně coby autora existuje určitý názorový postoj, a nebudou se mýlit. Stejně jako mnoho jiných mám i já na toto téma svůj názor. Snažil jsem se však danou problematiku uchopit pokud možno z mnoha různých pohledů, a když už svůj názor prezentuji, neznamená to, že je tím správným. Uvědomuji si, že otázka mít či nemít děti, naplnit své přirozené touhy a prožívat úplnost rodinného života je věcí velmi zásadní a není tak možné náhradní mateřství šmahem odsoudit nebo naopak bez dalšího absolutně povolit. Cílem této knihy je tak spíše vyvolat diskusi a debatovat o tom, jakou cestou by se Česká republika v rámci své budoucí právní úpravy měla vydat. Cílem pak je samozřejmě i prakticky pomoci všem, kteří tuto záležitost aktuálně řeší.

Část první

Co je to náhradní mateřství, asistovaná reprodukce a umělé oplodnění

Pojem náhradní mateřství zaslechl či v hovoru sám zmínil pravděpodobně už ledaskdo. I přesto však považuji za vhodné tento pojem pro účely předkládané publikace vyložit, neboť je to právě náhradní mateřství, jenž je alfou i omegou knihy, kterou nyní držíte v rukou.

O náhradní mateřství jde tehdy, když náhradní matka donosí a porodí dítě jiných osob. Zpravidla se tak hovoří o vztahu náhradní matky a objednatelského páru. Náhradní mateřství může připadat v úvahu buď tehdy, když matka nemůže ze zdravotních důvodů otěhotnět přirozenou cestou, popřípadě dítě nemůže rovněž ze zdravotních důvodů donosit, anebo v případě homosexuálních párů, kde je přirozené mateřství vzniknuvší stejným přičiněním obou rodičů (partnerů) z logiky věci biologicky vyloučeno. Náhradní mateřství by (nejméně v rovině teorie) mohlo připadat v úvahu i u jediného, tzv. single rodiče.1

Etická komise Ministerstva zdravotnictví České republiky definuje náhradní mateřství takto:

Definice

Náhradním mateřstvím nazýváme metodu in vitro fertilizace, při které se embryo vloží do dělohy ženy, která po porodu předá novorozence jinému rodičovskému páru.2

K otěhotnění náhradní matky může dojít jednak přirozeným způsobem, častěji však prostřednictvím asistované reprodukce, kdy vajíčka poskytne buď žena objednatelka, nebo náhradní matka, nebo třetí osoba.3

Asistovanou reprodukci pak právní doktrína definuje jako:

Definice

Proces, kdy je ženská pohlavní buňka oocyt – vajíčko oplodněno mužskou pohlavní buňkou – spermií mimo tělo ženy, přičemž vzniklý zárodek – embryo je vloženo ženě do dělohy k donošení a porodu (fertilizace in vitro).4

Pojem asistovaná reprodukce je pak dále výslovně definován zákonem o specifických zdravotních službách:

Právní předpis

Asistovanou reprodukcí se rozumí metody a postupy, při kterých dochází k odběru zárodečných buněk, k manipulaci s nimi, ke vzniku lidského embrya oplodněním vajíčka spermií mimo tělo ženy, k manipulaci s lidskými embryi, včetně jejich uchovávání, a to za účelem umělého oplodnění ženy

1. ze zdravotních důvodů při léčbě její neplodnosti nebo neplodnosti muže, jestliže

1. je málo pravděpodobné nebo zcela vyloučené, aby žena otěhotněla přirozeným způsobem nebo aby donosila životaschopný plod, a

2. jiné způsoby léčby její neplodnosti nebo neplodnosti muže nevedly nebo s vysokou mírou pravděpodobnosti nepovedou k jejímu otěhotnění, nebo

2. pokud jde o potřebu časného genetického vyšetření lidského embrya, je-li zdraví budoucího dítěte ohroženo z důvodu prokazatelného rizika přenosu geneticky podmíněných nemocí nebo vad, jejichž nositelem je tato žena nebo muž.5

Zákon o specifických zdravotních službách dále definuje umělé oplodnění, a to jako zavedení spermií do pohlavních orgánů ženy nebo přenos lidského embrya vzniklého oplodněním vajíčka spermií mimo tělo ženy do pohlavních orgánů ženy. Pro umělé oplodnění ženy přitom lze použít vajíčka získaná od této ženy, spermie získané od muže, který se ženou podstupuje léčbu neplodnosti společně, nebo zárodečné buňky darované jinou osobou, než která takovou léčbu podstupuje. V takovém případě jde o anonymního dárce, kterým může být pouze žena, jež dovršila věk 18 let a nepřekročila věk 35 let, nebo muž, který dovršil věk 18 let a nepřekročil věk 40 let.6

Kniha, kterou držíte v rukou, se (i s ohledem na svůj titul) zabývá zejména mateřstvím překračujícím asistovanou reprodukci pouze ze zdravotních důvodů na straně heterosexuálního páru prováděnou v souladu se zákonem o specifických zdravotních službách, tj. zabývá se zejména jakýmsi pravým či úplným náhradním mateřstvím – tj. vztahem náhradní matky a objednatelského páru (či dokonce jediného objednatele).

Náhradní mateřství je s ohledem na výše uvedený proces mateřstvím, které vybočuje z tradiční zásady obsažené v ustanovení § 775 občanského zákoníku, tj. že matkou dítěte je žena, která jej porodila. K tomu je ovšem nutné poznamenat, že ustanovení § 775 občanského zákoníku je kogentní a není možné jej před porodem dítěte jakkoliv smluvně obejít či se od něj na základě vůle vztahu objednatelský pár – náhradní matka odchýlit. Náhradní mateřství tak ve své úplnosti může vždy vzniknout až potom, co se dítě narodí a náhradní matka souhlasí s jeho osvojením.7

Případné porušení ustanovení § 775 občanského zákoníku je natolik závažné, že je postiženo absolutní neplatností. Řečené ustanovení občanského zákoníku tak představuje víceméně recepci římského práva, které vztah rodičů k dítěti upravovalo takto: „mater semper certa est“ – matka je vždy jistá. K této zásadě lze připojit ještě dovětek „pater incertus“ – otec nejistý.8

Obdobně jako dnešní ustanovení § 775 k roli matky přistupoval i ABGB, který rovněž roli matky považoval za nezpochybnitelnou. Mimochodem tímto krokem reagoval zákonodárce prostřednictvím ABGB velmi důrazně a kategoricky na předchozí více než nešťastnou praxi zakotvenou zásadami a dříve platnými předpisy, podle kterých neměla matka nemanželského dítěte povinnost označit po porodu při zápisu dítěte do matriky nejen jméno zploditele, nýbrž ani jméno své. Úmysl zákonodárce spočíval nepochybně v předcházení umělým potratům a vraždám novorozenců.9

I z pohledu náhradního mateřství v jeho širokém pojetí (vztah objednatelský pár – náhradní matka) tedy platí, že matkou dítěte je žena, která jej porodila, a to i za situace, kdy nebyl použit její genetický materiál, tj. nešlo o její vajíčko. Vzhledem k institutu dárcovství genetického materiálu je pak v tomto směru ustanovení § 775 občanského zákoníku nastaveno podle mého názoru správně. Přílišná liberalizace právní úpravy by totiž v případě sporů mohla novorozence uvrhnout do zásadní právní nejistoty.

Občanský zákoník dále volí vlastně genderově nevyvážený přístup, neboť v případě otců je ke stejné problematice přistupováno odlišně. Zatímco v případě matky jde o právně kogentní fakt, v případě otce zákon počítá se souhlasem muže (budoucího otce) při umělém oplodnění ženy i jiným nežli jeho genetickým materiálem. Ustanovení § 778 občanského zákoníku totiž stanoví vyvratitelnou právní domněnku, že narodí-li se dítě, které je počato umělým oplodněním, ženě neprovdané, má se za to, že otcem dítěte je muž, který dal k umělému oplodnění souhlas.

Pro úplnost předkládané publikace a pro pochopení pojednávané problematiky je možné náhradní mateřství rozdělit na dva základní druhy, a to zákonem specificky upravené a zákonem neupravené – úplné náhradní mateřství.

Zákon specificky upravuje totiž pouze jakési polovičaté náhradní mateřství, tj. možnost případu, kdy je do pohlavních orgánů ženy přeneseno lidské embryo vzniklé oplodněním vajíčka spermií mimo tělo ženy. Jde tak o asistovanou reprodukci (viz výše), nicméně zákon umožňuje použití dárcovského vajíčka, které má jiný biologický původ nežli v těle matky. Matka tak nakonec dítě porodí, byť při jeho početí dojde k použití nikoliv matčiných zárodečných buněk. Z pohledu práva a právní teorie tak nejde o pravé náhradní mateřství, neboť matkou dítěte je žena, která jej porodila, a to bez ohledu na původ zárodečných buněk.

Zákonem, který náhradní mateřství alespoň částečně upravuje v této poloviční (částečné) podobě, je zákon o specifických zdravotních službách. Ten upravuje předpoklady umělého oplodnění tak, že jej lze provést ženě v jejím plodném věku, pokud její věk nepřekročil 49 let, a to na základě písemné žádosti ženy a muže, kteří tuto zdravotní službu hodlají podstoupit společně. Žádost neplodného páru žádajícího o umělé oplodnění nesmí být starší než šest měsíců.10

Z dikce zákonem stanoveného pravidla pro umělé oplodnění lze dovodit, že aby bylo možné jej provést, musí žena kumulativně splnit dvě podmínky, a to, že musí být v plodném věku a současně její biologický věk nesmí překročit 49 let. Z toho vyplývá, že může existovat žena, která je v plodném věku, umělé oplodnění jí však být provedeno nemůže, protože nesplní podmínku omezení věkovou hranicí 49 let. Věk mužů, kteří podstupují léčbu (nikoliv dárce), zákonem o specifických zdravotních službách omezen není.11

Zákon o specifických zdravotních službách ovšem upravuje umělé oplodnění pouze ze zdravotních důvodů a pouze pro heterosexuální páry, resp. z dikce ustanovení § 6 cit. zákona a contrario vyplývá, že umělé oplodnění není možné provést samostatným ženám nebo homosexuálnímu páru, tj. neupravuje ono pravé náhradní mateřství (a to ani pro heterosexuální páry). Odborná literatura k praktické stránce ustanovení § 6 cit. zákona uvádí, že pravost vztahu žádajícího páru nebývá často ověřována, tj. lze předpokládat, že se o umělé oplodnění, a tedy i o náhradní mateřství ve své úplné, byť nepřiznané podobě ucházejí i homosexuální páry, potažmo jednotlivci. V tomto ohledu jde tak o druhý případ náhradního mateřství, které není výslovně zákonné (nejméně v dikci zákona o specifických zdravotních službách), nicméně i tak k němu dochází, a jež je hlavním tématem knihy, kterou držíte v rukách. Jde o náhradní mateřství v úplné podobě (pravé náhradní mateřství), kde existuje vztah mezi náhradní matkou, která dítě porodí, a objednateli či objednatelem.

Závěrem této kapitoly uvedu, že možná poněkud nekonvenčně rozděluji náhradní mateřství na pravé a nepravé, když ono nepravé náhradní mateřství je vlastně v souladu s ustanovením § 775 občanského zákoníku klasickým mateřstvím. K početí je jen užito jiných zárodečných buněk nežli zárodečných buněk rodičů nebo jednoho rodiče (nejde tedy o případ, kdy dojde k početí z vajíčka matky mimo tělo matky). Činím tak proto, že s postupem lékařské vědy bude pravděpodobně namístě možná i dikci ustanovení § 775 přehodnotit s ohledem na názory a závěry etických komisí, neboť genetika při vývoji člověka hraje zcela zásadní roli. Nejsem natolik biologicky erudován, abych dokázal popsat, jaký vliv má náhradní matka na darované embryo pocházející z jiného vajíčka, nicméně dovolím si tvrdit, že genetický vklad dárkyně vajíčka popřít nelze. V tomto ohledu tedy zastávám názor, že s možným postupem lékařské vědy, a zejména pak společenských postojů k otázce náhradního mateřství, bude nutné eticky zhodnotit, zda v případech onoho nepravého náhradního mateřství (umělého oplodnění) nemá docházet ke vzniku dvojího mateřství. Tato otázka je ovšem otázkou okrajovou, alespoň pro téma předkládané publikace. Nosným tématem této knihy je zejména náhradní mateřství ve smyslu úplného náhradního mateřství, tj. právní aspekty vztahu náhradní matky a objednatelského páru či jednotlivce.

Svým názorem o nepravém náhradním mateřství pak v žádném případě nechci polemizovat se závěry etické komise Ministerstva zdravotnictví České republiky o vytváření emočních vazeb mezi matkou a dítětem v době těhotenství. Toto období je pro matku a dítě jistě významným časovým úsekem, kde hormony matky naplno pracují. Jen se zamýšlím z pohledu právní morálky nad upozaděním původu genetického materiálu.12

Část druhá

Právní (ne)úprava náhradního mateřství v České republice

I.
Právní postavení dítěte a rodičů a náhradní mateřství

Jak jsem uvedl již v předchozí kapitole, předkládaná publikace se zabývá pravým či úplným náhradním mateřstvím, tj. vztahem objednatelského páru a náhradní matky. Tento vztah, resp. právní úprava tohoto postupu v České republice v zásadě není upravena. Prakticky jedinou zmínku nacházíme v § 804 občanského zákoníku:

Právní předpis

Osvojení je vyloučeno mezi osobami spolu příbuznými v přímé linii a mezi sourozenci. To neplatí v případě náhradního mateřství.

Z citovaného ustanovení je pak možné jednoznačně číst, že zákonodárce s institutem náhradního mateřství do určité míry musel být nejméně seznámen, či s ním musel dokonce počítat. Tomu nasvědčuje zcela zásadním způsobem i důvodová zpráva k citovanému ustanovení.13

Velmi zajímavé je, že autoři občanského zákoníku počítají s tím, že se dítě narodí ženě, která není jeho biologickou matkou. Autoři občanského zákoníku tak sami, byť nepřímo, popírají princip vyslovený v § 775 občanského zákoníku, tj. že matkou dítěte jest žena, která jej porodila. Druhým dechem ovšem dodávají, že tato zásada zůstává v platnosti absolutním způsobem i přesto, že si sami uvědomují její možné překročení. Důvodová zpráva pak doplňuje, že vztahy mezi ženou, která poskytla biologický materiál, a dítětem, resp. ženou, která dítě porodila, mohou být upraveny formou osvojení. Důvodová zpráva vysvětluje, že s ohledem na dosavadní českou i zahraniční praxi k takovému jednání bude docházet nejčastěji mezi příbuznými. Tomu je nutné vytknout, že citovaná důvodová zpráva zcela opomíjí tu možnost, že objednatelský pár není jakkoliv spjat ani s ženou, která dítě porodí, ani s ženou, která poskytne genetický materiál. I k tomuto náhradnímu mateřství dnes jistě dochází, a to dokonce pravděpodobně ve většině případů a tržním způsobem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Náhradní mateřství v českém právu a související otázky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.