Máma na třetí

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Karolína Tišerová

Máma na třetí – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

„MATEŘSTVÍM VEDE MNOHO CEST A TOHLE JE TA NAŠE.“

ÚVOD

Asi bych se mohla trochu představit, že?

Takže ahoj! Jsem Karol. Máma tří cácorek, která se dlouhodobě zajímá o vše, co se v dnešní době (bohužel stále) považuje za divné. Která se snaží o nějakou tu přátelskou, příjemnou, nenásilnou osvětu ve smyslu myšlenky, že není jen jedna správná cesta mateřstvím či životem, ale že jich je neuvěřitelné množství. Stačí si jen vybrat, po které se vydáte. Anebo zkusíte jednu, a pokud nevyjde, přejdete na další. Také jich můžete zkombinovat víc a vytvořit si svou vlastní zlatou střední cestu. Cílím především na to, že každé dítě je opravdu jiné a mělo by se tak k němu individuálně přistupovat.

První dcera se jmenuje Klaudie Ema. Od malička je samostatná a soběstačná, a to někdy až extrémně, takže by občas potřebovala mít v sobě zabudovanou GPS. Nejednou nám totiž způsobila šok, když se ztratila v davu. Aktuálně je v předškolním věku, protože měla odklad školní docházky. I když má své pubertální dny (ale čemu se divit, je moje), ve své podstatě je to takový andílek, který nám pomalu dělá snídaně do postele a krásně se stará o své mladší ségry.

Druhou dcerou je Sofie Mia. Silná osobnost. Tvrdohlavá, „neočůratelná“ a dominantní. Ví přesně, co chce, a umí si dupnout, ale někdy je tak typickou blondýnou, že vám v souvislosti s ní najednou vtipy na toto téma dávají smysl. Dojde vám, jakým způsobem vznikají, kde se berou a že kolikrát ani nejsou vtipné, jak jsou pravdivé. Stojí si za svým a zároveň je tak roztomilá, křehká a svá, že by se jeden doslova láskou rozplynul. Nejvíce svoji náklonnost projevuje nejmladší Olívii, kterou neustále pusinkuje, objímá, hladí a jednoduše miluje.

Třetí je doma narozená Olívie Tea. Kozorožka, která jde za svým cílem s tvrdou hlavou, přímou cestou a doslova přes mrtvoly. S tou se ještě máme na co těšit! V 10 měsících začala chodit, leze doslova na vrcholky hor a je to náš malý sebevědomý tank, který je zároveň živou okatou panenkou. Holky si rychle omotala kolem prstu, ale ty zároveň vědí, že ji musí hlídat. Stačí totiž málo a ničí! Kam přijde, tam jedním svým krůčkem ovládne celé teritorium.

Každá z nich mě stále intenzivně učí. Pokaždé ale jiným způsobem. Musíme k nim přistupovat jinak, protože to, co vyhovuje jedné, není vhod druhé a doslova odporuje třetí. Je to tak moc vyčerpávající, ale zároveň úžasně fascinující a neuvěřitelné! Mnohdy se totiž dostaneme do fáze ve smyslu „to prostě nevymyslíš“.

Ráda bych, aby tato kniha byla nejen památkou pro mě a mou rodinu a připomínkou naší cesty mateřstvím – od plánování těhotenství až do nástupu dcer do školky. Ale hlavně bych si přála, aby se stala přátelským pohlazením, uklidněním a navozením pohody pro ty, které to všechno teprve čeká a neví si rady, jakou cestou se vydat. Ať je tato kniha také povzbuzením a inspirací pro ty, kteří mají pocit, že cesta, po níž se vydali, není správná.

Žádná cesta totiž není špatná! Pokud to tak vaše dítě vyžaduje a vy jste si tou cestou jistí, věříte jí a vyhovuje vám i vašemu dítěti, je to ta správná. Všechno by se mělo odrážet v první řadě od potřeb dítěte, a ne od toho, co chceme my anebo co říkala támhle Bláža z vedlejšího vchodu.

Zní to možná zvláštně, ale v průběhu čtení knihy zjistíte, co tím mám na mysli.

Vaše Karol

PLÁNUJEME TĚHOTENSTVÍ

Plánování těhotenství je velkým milníkem, který ženu mnohdy naprosto pohltí. Najednou víte, že začíná úplně nová kapitola vašeho života. Překročily jste další pomyslnou hranici, posunuly jste se zase o kus dál a chcete se do toho nového období plně ponořit.

Já byla nadšená takovým způsobem, že jsem měla vybraný kočár ještě dřív, než jsem vůbec otěhotněla. Jsem ten typ člověka, co se pro něco nového nadchne okamžitě a hned na tom musí začít pracovat bez ohledu na to, jestli jde o plánování těhotenství nebo stěhování do nového domova. Zahltí mi to hlavu a nedokážu v tu chvíli řešit nic jiného, dokud to alespoň trochu nepřejde.

Patřím mezi ty ženy, které těhotenství plánovaly a nepřišlo k nim tedy zčista jasna třeba z důvodu užívání antikoncepce s hlavou děravou (a že já skleróza ji vynechávala neustále). Nenastalo žádné neplánované těhotenství omylem navzdory ochraně, a ani se nekonalo „vyšlo to hned napoprvé“ nebo „jen se otřel a už to bylo“. Naštěstí to ale ani v jednom případě netrvalo několik let, ale jen pár měsíců, což se stejně vždy zdálo nekonečné.

CESTA K PRVNÍMU DÍTKU

Abych pravdu řekla, tak já vlastně o nějakém plánování nic nevěděla. Ženy kolem mě otěhotněly většinou naprosto neplánovaně (už na škole) nebo se jim to podařilo hned napoprvé já naprosto netušila, že by to tak u mě zdaleka nemuselo být. Tuto myšlenku jsem si nasadila do hlavy, což byla chyba. Ale kdo to mohl předpokládat, že?

Užívala jsem antikoncepci docela krátce, asi jen 3 roky, než jsem se ji rozhodla vysadit, a naopak nasadit nějaké ty „pokusy“ nebo, jak se teď po mimibazarovsku říká, „tuleníčko, mazleníčko, snaženíčko s příťou“. V té době jsem vůbec neměla tušení, že existuje něco jako právě zmíněný Mimibazar, Moje těhotenství nebo Modrý koník (vše internetové portály pro maminky). Nasadila jsem i nějaké vitamíny a nadšeně pročítala různé knížky o těhotenství. Když se nedařilo půl roku, oznámila jsem to na preventivní prohlídce svojí „frndařce“. Vždycky si užívám, když si s někým sednu, můžu různě vtipkovat a máme mezi sebou přátelskou atmosféru. To se pak takové intimnosti a starosti mnohem líp řeší. Domluvila jsem se s ní na krevních testech, které vyšly naprosto v pořádku, a tak jsme dali na doporučení, že zkusíme jako samoplátci spermiogram.

V té době jsem se zabývala aktivně (ne-li profesionálně) ovulací, ovulačními grafy i měřením bazální teploty každé ráno (ne, v podpaží to opravdu nebylo a teploměr jsem si nevkládala ani do pusy pod jazyk, ale přesně tam, kam myslíte). Vše se zapisovalo do tabulky, ze které vznikaly právě ty zmíněné grafy. Z nich se dalo i laickým pohledem poznat, jestli proběhla ovulace a kdy. Naše tělo je naprosto dokonalé, že na něm můžeme takové procesy přesně sledovat! Tohle bylo docela zajímavé a napínavé období, protože o možném otěhotnění rozhodoval každý den.

Byla jsem velmi aktivní na webu mojetehotenstvi.cz, kde jsme měly společnou skupinku a v ní se vzájemně podporovaly. S některými ženami jsem v kontaktu dodnes. Klaudince je dnes 7 let a k jejímu věku je třeba připočítat dobu těhotenství a „snažení“. Tak dlouho se již známe a tehdejší zážitky nás stále spojují!

Mezitím jsme zkoušeli další vitamíny, doplňky stravy, babské rady a cokoliv, co nás napadlo. Řekli jsme si, že tím nic nezkazíme a že jednou to musí vyjít. Dohodli jsme se, že buď do konce roku (2012) otěhotním, anebo od ledna nastoupím někam do práce. Měla jsem před sebou poslední 3 měsíce, aby se celá situace nějakým způsobem rozsekla.

Nepracovala jsem, protože jsem byla čerstvě po dostudování sociálně právní školy v Mostě, a navíc jsme se nedávno přestěhovali do jiného kraje a úplně nového města. Peníze nás netlačily, ale už to začínalo být dlouhé pro nás oba a já cítila, že potřebuju vypnout hlavu.

Výsledky testů spermiogramu nám řekly, že možnost přirozeného početí je velmi snížena, ale není úplně vyloučena. Dostali jsme kontakt na Centrum asistované reprodukce (CAR), abychom si domluvili schůzku. Já byla s nervy úplně v kýblu a rozhodně mi nepomohlo, když jsme cestou domů potkali známou, které jsem se svěřila a ona mi řekla: „No jo, to tě čeká umělý a to bude trvat aspoň rok, možná i 2.“

Připadala jsem si hrozně ve stresu a pod tlakem. Co teď? Zkusit CAR? Jít do práce? Nechat tomu volnost? Řešit to? Už je přece čas! Bude mi 24, Pavlovi táhne na 40, už by to fakt chtělo, když spermio vyšlo tak špatně. Může pak být ještě hůř!

Zavolala jsem tedy do CARu s naším problémem a domluvila první schůzku. Cítila jsem úlevu a zároveň strach. Ale tím, že jsme učinili další krok, jsem snahu o otěhotnění z hlavy vypustila. Čekala jsem na menstruaci, abych mohla přesně nahlásit termín, jenže ta nikde. Byla jsem naštvaná, že mám rozhozený cyklus, že nás to zase bude zdržovat a ztratíme další dny. Vůbec by mě nenapadlo, že bych mohla být těhotná. Ani malá myšlenka mi do hlavy neskočila. Vyloučeno!

S tou naší partou internetových kamarádek jsme si ve 3 vytvořily chat na FB, kde jsme se svěřovaly se vším. Holky se mě snažily dokopat do těhotenského testu, ale já odmítala. Nebudu přece za blázna a testujícího se maniaka! Prostě se musím hodit do pohody a ono to nějak dopadne.

Pak mi to ale nedalo. Nechala jsem se vyhecovat a test si udělala. Bylo to někdy v polovině ledna, pokud si dobře pamatuju. Najednou se začal rýsovat „duch“. Mně se rozbušilo srdce, zrychlil se mi dech. To není možný! To se mi jen zdá. To je rozhozené tělo… Nene! No doprkýnka! Ty bláááho!

Doteď nechápu, jak někdo může první těhotenství tajit. Já volala hned mamce, a jakmile přišel Pavel domů, vyklopila jsem to i jemu. Potřebovala jsem to vykřičet do světa a dostat ze sebe ven. Nemohla jsem si to nechat jenom pro sebe, nešlo to!

A taky jsem volala do CARu, že ruším naši schůzku, která se měla uskutečnit přibližně za týden. Příjemný hlas mi pogratuloval a popřál hodně zdraví a štěstí. Zároveň jsem se o pár dnů později objednala na první kontrolu, která proběhla až za 3 týdny. Což je logické, ale mně to tehdy přišlo daleko, jako celý rok.

ZKUSÍME SOUROZENCE?

Čekala jsem na ten správný okamžik, kdy mě takzvaně „chytne slina“. Až budu cítit, že už nastala ta pravá chvíle znovu otěhotnět. Ale nijak jsem to neřešila, ani manžel. Chtěli jsme holky přibližně 3 roky od sebe – viděla jsem, že to tak má manželova neteř, a i mně osobně to přišlo jako ideální věkový rozdíl. Starší dítě začne chodit do školky, když se mladší narodí, a v podstatě se staráte „jen“ o miminko, aniž byste měli pocit, že staršího sourozence nějakým způsobem zanedbáváte. Což tedy v našem případě bylo nakonec víc než trefné, ale o tom později…

Shodli jsme se na tom, že by bylo lepší nechat druhé početí až po svatbě, ať můžeme pořádně „zapařit“, abych netrpěla nevolnostmi a mohla si jednoduše naši svatbu užít. Ale už jsme tomu v té době nechali volnost. Celkově to bylo úplně něco jiného. Možná to způsobily přípravy na svatbu, nebo fakt, že nebylo v podstatě kam spěchat. Rodičák jsem totiž měla nastavený na 4 roky. Možná jsme se jen pohodově naladili. Žádné vitamíny, žádné ovulační testy, žádná bazální teplota ani kontrolní spermio. Vůbec nic! Teda něco přece jen probíhalo, bez čeho by k otěhotnění nedošlo, ale i to bylo úplně s jiným přístupem. Možná proto je Sofinka ve srovnání s Klaudinkou naprostý protiklad. Dělali jsme totiž všechno úplně opačně. No, ale nedokážeme si vysvětlit, proč má takovou zlehka psycho povahu. Že by to bylo znamením Váhy?

Otěhotněla jsem po půl roce v lednu, zase. Termín porodu vycházel na 2. října, tedy den po narození Klaudinky. To mi přišlo totálně vtipné a byla jsem moc zvědavá, jaký termín si miminko vybere doopravdy a co když se trefí úplně do stejného data? To by se teda opravdu povedlo.

Ačkoliv jsem si myslela, že těhotenství tentokrát trochu déle utajím, tak jsem to manželovi i mamce zase vyklopila hned. Však to je najednou takové štěstí, radost a nadšení, že se to nedá nechat pro sebe. (Ach jo, Karol, ty aby ses udržela!)

Cesta k Sofince byla tedy úplně jiná, mnohem víc na pohodu a vše bylo i krapet „rychlejší“. Je dobré vždy dát na to, jak to samy vnímáte. Není nutné se na těhotenství nějak připravovat, ale jestli se budete cítit lépe, když začnete brát vitamíny nebo půjdete na testy, tak to udělejte. Vždy dejte samy na sebe – poraďte se třeba s blízkou osobou nebo doktorkou, ale rozhodnutí nechte čistě na sobě samé. Tak vám bude ze všeho nejlépe.

BUDE NÁS PĚT

Asi to bude znít zvláštně, ale tak nějak jsem čekala a doufala, že když se chystáme na třetí dítko, půjde to konečně hned a napoprvé, a jelikož jsem v obou případech otěhotněla s největší pravděpodobností v lednu, vsadili jsme s manželem na jistotu a začali s „vostrými“ v prosinci.

Zklamání nastalo, když se neudálo vůbec nic. A ještě větším rozčarováním bylo, když 2 měsíce nato přišla kamarádka s tím, že je těhotná a že se jim to povedlo úplně napoprvé. Termín jí vycházel na říjen… na „můj“ říjen, který jsem chtěla trefit do třetice na jistotu! Měla jsem v plánu, že budou holky za sebou zase o 3 roky, a zároveň jsem se s každým dalším měsícem bála, že to třeba vůbec nezvládneme do konce rodičáku se Sofinkou. Ten jsem měla tentokrát už jen na 3 roky. Že to zní sobecky? Takové byly mé pocity, tak jsem to v tu chvíli i v tom období cítila a rozhodně bych za to nikoho druhého neodsuzovala. Naopak rozumím důvodům a umím se do dané situace díky této zkušenosti vcítit. Je to všechno momentální rozpoložení, pracující hormony, zvýšená citlivost…

Já vím, že se někomu nedaří otěhotnět dlouhá léta, sama takové znám, ale to očekávání provázela konkrétní představa a mně to přišlo líto. Myslela jsem si, že celý proces proběhne rychleji, ale co když to nepůjde vůbec? Zase mi do hlavy vlezly ty stejné strachy jako u Klaudinky. Manžela mám o 16 let staršího, takže si troufám říct, že moje tehdejší pocity měly opodstatnění. Člověk nikdy neví a já si vždy přála mít velkou rodinu.

Víte, že si normálně ani nepamatuju, jakým způsobem jsem tehdy to své třetí těhotenství zjistila? Nebo mi to už tak nějak splývá. Přitom to, co se dělo u Klaudinky, vidím, jako by se odehrálo včera. Nepřestává mě fascinovat, že si něco, co se stalo před lety, pamatuju do úplného detailu, ale u něčeho jiného dřívějšího mám kompletní okno. Myslím, že jsem každým dnem očekávala menstruaci. Zrovna jsem neměla zapsáno, v jakém termínu proběhla ta předchozí (na jakékoliv zapisování jsem máňa), takže jsem nevěděla, kdy přesně by měla dorazit další, ale už jsem cítila, že to bude každý den. Začalo mě pobolívat břicho, což ale trvalo několik dní.

Už mě to štvalo, protože menstruace furt nic. Břicho mě bolelo a já byla vzteklá, nevrlá, prostě taková klasická PMSka, hahaha! Jenže pořád nikde nic. Žádný příliv, žádná návštěva z Ruska, žádná potvora červená. A já byla na sebe víc a víc naštvaná, že jsem si snad rozhodila cyklus nervozitou. Proč jsem nemohla být víc v klidu a pohodě! Tohle teď opravdu nepotřebujeme.

Bolesti nepřestávaly, v těle se něco dělo, ale nic se nespustilo. Udělala jsem si test. A bylo to tam! Žádný duch, žádná čárka viditelná jen naskenovaná, v negativu anebo pod lupou. Důkaz tak jasný, že jsem se sesypala k zemi štěstím, úlevou a radostí.

Nachystala jsem vzkaz pro manžela ve smyslu „Ahoj táto! Uvidíme se v lednu!“ a k tomu jsem přiložila těhotenský test. Tentokrát jsme si to chtěli nechat pro sebe co nejdéle – minimálně do narozenin mojí mamky. A tak jsme to před ní tutlali a připravovali pro ni ten nejkrásnější dárek. Uměli jsme si ale představit, že bychom naše malé tajemství vydrželi před světem utajit ještě déle.

Jenže osud tomu chtěl zase úplně jinak a mně břicho rostlo neuvěřitelnou rychlostí! Zrovna byl květen a začalo období triček. Těhotenství na mně začalo být vidět už od cca 7. týdne. A to jsme opravdu nečekali!

CO CHCI ŘÍCT TOUTO KAPITOLOU

Cesta k miminku každé z nás je odlišná, diametrálně odlišná, a nikdy nikdo nevidíme do hlavy té druhé. Nikdy se nedokážeme vžít přesně do té konkrétní situace, pocitů, nálady, povahy, stavu a okolností druhé ženy.

Považuji za naprostý nesmysl pouštět se do diskusí a řešit, kdo je na tom hůř ve smyslu, co kdo má za sebou nebo jak dlouho už otěhotnění marně zkouší. Žádný negativní závod ve stylu „já jsem na tom nejhůř, a ty proto nemáš právo na tom být nijak špatně“. Jako ženský bychom měly táhnout za jeden provaz, ale já byla nejednou svědkem nepříjemných a až nepřejících (nebo naopak přejících něco špatného) diskusí. A to už si říkáte doprčic, takhle my se k sobě chováme?

Každá z nás má v sobě vztek, zlost i závist, ale měly bychom se přece vzájemně podporovat. Přijde mi, že některé ženy mají pocit, že si ostatní nezaslouží útěchu, soucit a pohlazení po duši. Budete se snad cítit líp, když se ujistíte, že jste na tom nejhůř? Taky vám to přijde na hlavu postavené? Psát druhým členkám skupinky opravdu hnusné věci ve smyslu, že dokud nepotratí, tak se nemůžou cítit opravdu špatně. Nebo dokud nebudou zkoušet otěhotnět několik let, tak prostě nemůžou mít takové pocity, jaké popisují, a že o tom vůbec nic neví a nečekají na miminko zas tak dlouho… Jenže každá, která si nějakou dobou „snažení se“ prošla, moc dobře ví, jak je to dlouhé a náročné. Jak dokáže být nekonečný jen 1 den, 3 měsíce, půl roku nebo rok. Ženy, máme táhnout za jeden provaz jako tým! Ne být neustále proti sobě a rozhodovat o tom, kdo je na tom hůř nebo líp, nebo si vzájemně závidět. To nesvědčí žádné z nás!

Proto se prosím nikdy nikoho neptejte, kdy budou mít konečně miminko, jestli ho vůbec plánují nebo jestli snad nechtějí mít děti. Nevíte, jak dlouho se snaží otěhotnět anebo jestli jsou neplodní, čekají na adopci, pěstounství nebo cokoliv. Stejně tak nevyzvídejte, kdy plánují druhé, třetí, páté… I když to myslíte sebevíc v pohodě a přátelsky, není to nic příjemného a může to druhé dost ranit.

Zároveň musím poznamenat, že se po internetu šíří i docela komické rady „jak na to“. Komické píšu proto, že jsem jednou četla článek na téma „Tipy, jak otěhotnět“, který obsahoval takové tipy netipy, spíš mi to přišlo jako vytržené z Bravíčka. Kromě klasiky, kterou zná snad úplně každý, tam padla rada dát si po sexu nohy nahoru. Poté následovaly nadšené komentáře, jak to zabralo, že to opravdu funguje a jak je to zaručená metoda! A to byl článek poměrně čerstvý, nic 10, 15 let starého!

Ženský, ale no tak! Za prvé, tohle vidíme snad v každém druhém filmu, v němž někdo plánovaně otěhotní, a za druhé to není nic tak světoborného. Některé ženy se za nohy klidně i přivážou na celou noc, a otěhotnět se jim stejně nepovede. Tohle je jedna z těch „babských“ metod, která vždycky někomu pomůže (stejně jako další obdobné rady), ale dělat z toho velkou věc, jako kdyby to byl zázrak, to je opravdu mimo. Já mám třeba zahnutou dělohu, takže i kdybych po sexu za nohy visela týden, je mi to k ničemu. Dokonce mi bylo řečeno, že kvůli tomu prostřednictvím klasických metod neotěhotním a musíme na to jedině „zezadu“. Nedokážete si představit, jak jsem se cítila, když jsem byla kvůli tomu, že jsem chtěla otěhotnět, nucena do polohy, která mi je nepříjemná takovým způsobem, že se to ani popsat nedá. Než něco nadšeně doporučíte (a než se někoho ze zvědavosti zeptáte „a už se snažíte?“ nebo „a kdy plánujete miminko?“), promyslete si to alespoň dvacetkrát, jestli je to opravdu dobrý nápad. Raději vydržte, však ona se pak ta správná informace objeví sama, až bude ten správný čas…

KAŽDÉ TĚHOTENSTVÍ JE JINÉ

A to platí nejen o těhotenství každé ženy, ale i o různých těhotenstvích konkrétní ženy. Ty rozdíly jsou až fascinující a příroda umí naprostá kouzla. Ale i v rámci tohoto tématu je potřeba být opatrná ve svém vyjadřování, chování a reakcích na jiné těhotné – ať už na sociálních sítích nebo v běžném životě. To, co cítíte vy, nemusí cítit i jiná žena. A moc dobře víme, jaké jsou hormony potvory a jak málo stačí k výbuchu – řevu, pláče, ale i smíchu!

Psát, že má nějaká žena malé břicho, kde teda má dítě, nebo že nemá břicho vůbec žádné, jestli je opravdu těhotná anebo naopak jestli nečeká dvojčata, trojčata, paterčata? Ono na tom nic vtipného není, i když se vám to tak může zdát, a opět můžete tu dotyčnou zbytečně ranit. Jiné by to bylo, kdyby se na takové informace sama ptala a vyzvala ostatní k reakcím. Například co si myslí, že čeká, jestli holku nebo kluka, prostě na jaké pohlaví to bříško vypadá apod.

Člověk by čekal, že se takový necitlivý přístup postupem času vytratí a lidé (nebo aspoň ženy) k sobě budou v těchto ohledech opatrnější, ale bohužel doba jde kupředu a sociální sítě naopak přirozenou úctu a slušnost totálně boří. Lidé se k sobě chovají, jako kdyby se s každým znali roky, a vůbec neřeší vhodný způsob komunikace, a to je rozhodně špatně!

POPRVÉ VELKÁ NEZNÁMÁ

Těhotenství s Klaudinkou jsem zjistila v lednu. Mezi moje první příznaky patřily spánek a únava. Spala bych první ligu. Až jsem si říkala, že to snad není možné, jak moc se cítím vyčerpaná. Naštěstí jsem si tehdy mohla dovolit spát, a spala celé dny. Velkou nevýhodou bylo na druhou stranu to, že jsem si naprosto otočila režim. Chodila jsem spát za svítání a vstávala, když se manžel vracel z práce – což bylo v půl 3. odpoledne.

V té době jsem vládla pevnou rukou FB skupině „maminek“. Myslím, že to byla skupina Snažilky, těhulky, maminky a já patřila k těm, co tam řešily každý „prd“. Doslova jsem gůglila seznamy toho, co v těhotenství jíst můžu nebo nemůžu, a opravdu jsem to dodržovala do posledního puntíku. Že jsem ale každý den vypila petku dětské coly na nevolnosti, to už jsem neřešila – jednoduše mi to pomáhalo a doktorka s tím problém neměla. Jako kdyby se mi s otěhotněním vytratilo z hlavy několik desítek mozkových buněk.

Zároveň jsem dostala lékařské doporučení přibrat maximálně 10 kg – protože nad ně bych pak údajně mohla mít zdravotní problémy a nebylo by to dobré ani pro mě, ani pro miminko. No, to jsou rady, které prvorodičky spíš frustrují, protože i když se jí zdravě, může se přibrat dost. Ale nějakým záhadným způsobem se mi to povedlo dodržet a přibrala jsem jen 9 kg, takže jsem byla pochválená. Heh, Karol pašák!

Až na nevolnosti, které přetrvávaly celý první trimestr a které jsem krotila bublinkami, jsem vyloženě zvracením netrpěla. To se mi „povedlo“ snad jen 3×. Žádné další problémy, žádné komplikace, nic. Všechno naprosto v pořádku a celou dobu jsem si připadala, jako kdybych vůbec těhotná nebyla. Bylo mi skvěle, cítila jsem se krásná a užívala jsem si každou chvíli tohoto období.

Pamatovala jsem si přesně, v jakém týdnu, či dokonce dnu těhotenství zrovna jsem. Spolehlivě jsem věděla, kdy budu začínat další měsíc, a čekání na kontroly pro mě bylo tak nekonečné, až jsem chtěla doktorce říct, jestli bych nemohla chodit častěji (navštěvovala jsem její ordinaci vždy po 3 týdnech, což je naprosto v pořádku a běžné). No, nadšení prvorodičky! Jen s odstupem času se chytám za hlavu, jaká jsem byla „prdlá“. Zpětně mi ta bláznivá pomatenost (jo, dokážu si to přiznat) přijde až ujetá, ale přitom je to přirozené a řekla bych, že i svým způsobem roztomilé. Jak jsem již zmínila, když se pro něco nadchnu a zrovna prožívám něco velkého, nic jiného neexistuje a žiju jen tím. Což má v prvním těhotenství (a možná i v těch dalších) asi každá z nás. Jen vždy v jiné míře.

Břicho jsem měla docela malé a dlouho na mně nebylo nic vidět. Teprve kolem 13. týdne jsem začala vypadat jako po vydatném obědě a pamatuju si, jak se mě dotýkaly narážky, že mám břicho malé, jestli je to v pořádku a zda miminko prospívá. Nepotřebovala jsem žádné těhotenské oblečení. Nosila jsem legíny a úplně všechno jako dřív.

Snažili jsme se s manželem společně si užívat každý den do poslední minuty. A když se nad tím tak zamyslím, to kouzlo času, prostoru a soustředění jen na to jedno dítko je tak jedinečné! Mít čas opravdu si užít každý den bez ohledu na cokoliv. Chodili jsme jen tak posedět na limonádu a stále jsme byli jen my dva, jako na nikdy nekončícím rande, které se završí porodem toho malého stvoření. Pár dní před termínem jsme byli dokonce i ve fast foodu, abychom Klaudinku trochu popohnali, ale nezabíralo na ni ani jídlo z mekáče. Zkoušela jsem všechny možné i nemožné babské rady a mohla bych napsat celý seznam veškerých mouder a tipů, které nefungovaly.

Bohužel jsem navíc zažila i velmi nepříjemný a absolutně nečekaný zákrok s názvem „Hamiltonův hmat“, který mi byl proveden bez jakéhokoliv upozornění a zcela bez mého svolení při kontrole 5 dní po termínu. Probíhalo vnitřní vyšetření, které začalo opravdu brutálně bolet. Přirovnala bych to k velmi silné kontrakci, ale v té době jsem ještě takovou bolest (natož způsobenou doktorkou) vůbec neznala. Dodnes mám husí kůži, když si na to vzpomenu. Přitom v papírech o vyšetření nikde žádná informace, nic… Až v internetové diskusi jsem se dozvěděla, co mi to vlastně bylo provedeno, že by se to vůbec nemělo dělat bez souhlasu nastávající maminky, a navíc by to mělo být zapsáno v dokumentaci.

Trpěla jsem jako pes, ale ničemu to nepomohlo. Celý den jsem měla výtok a chodila jako naražená kachna. Paní doktorka mi rozdráždila spodek tak, že jsem nemohla pořádně fungovat a bolelo mě úplně všechno. To je sice po termínu celkem v pořádku, ale má to být přirozené, a ne takto uměle způsobené za účelem násilné „pomoci“ bez jakéhokoliv ohlášení a souhlasu.

Silná bolest pokračovala ještě dalších 5 dní, než jsem nastoupila na vyvolání, které se ale nakonec nekonalo. Porod se rozjel druhý den ráno kolem půl 6. sám. Jen jsem nepochopila, proč musím být v porodnici o den dříve. Nastupovala jsem 30. září v 7 hodin ráno, ale vyvolávat mi porod měli až druhý den. Mohla jsem nastoupit třeba večer, jak tomu bylo později u Sofinky.

Začala jsem tedy rodit, ale porod neprobíhal vůbec tak, jak by měl a jak bychom si všichni představovali.

SAKRA, TO JE FOFR!

Kvůli císaři a tomu, že jsem chtěla podruhé rodit přirozeně, jsem plánovaně (naštěstí) otěhotněla tak, aby druhý porod probíhal po 3 letech od prvního. Jak už jsem se zmiňovala, inspirovala jsem se také u manželovy neteře – když se jí narodilo druhé dítko, první šlo do školky a po narození třetího nastoupilo první do školy a druhé do školky. Vždy tedy byla doma jenom s jedním miminkem a to mně bylo moc sympatické. Jen jsem vůbec nečekala, jak moc za to nakonec budu ráda, ale o tom až později.

V tomto druhém těhotenství platilo od mé doktorky stejné doporučení jako u prvního – tedy přibrat maximálně 10 kg, aby nenastaly žádné zdravotní problémy a komplikace.

Ve 12. týdnu těhotenství jsem skončila v nemocnici s krvácením. Stalo se to takto: Byla jsem v klidu doma a šla na WC. Najednou jsem se orosila, když jsem na toaleťáku viděla, co jsem viděla, a napsat „krve by se ve mně nedořezal“ by bylo trochu mimo. Celá vyklepaná s dvouletou Klaudinkou sama doma jsem rozechvělým hlasem volala záchranku, protože manžela odmítali okamžitě pustit z práce. Jenže jsem nečekala, že sanitka dorazí až za půl hodiny. Já jen ležela na sedačce s nohama nahoru, brečela a modlila se, aby ode mě miminko neodcházelo, že to spolu zvládneme, vždyť je všechno tak fajn…

To, co následovalo v porodnici, bylo ze strany zdravotnického personálu naprosto neprofesionální a stále v sobě cítím silný vztek. Zatímco přístup zdravotníků v sanitce jsem vnímala jako přátelský, příjemný a uklidňující, po příjezdu do nemocnice (můj odpor k „naší“ porodnici se touto zkušeností jenom znásobil) jsem měla pocit, jako bych se ocitla v noční můře. Manžel dorazil domů, zrovna když odjížděla sanita, takže se hned vydal za ní.

Seděla jsem v sesterně a čekala, než mě přijme doktor. Sestra procházející kolem se mě zeptala, proč brečím. Odpověděla jsem, že mám strach, že potrácím. Její reakce přísahám bohu zněla: „Vždyť si můžete udělat další!“ Když jsem se otřepala z hlubokého šoku, jestli jsem slyšela dobře, přešla jsem do ordinace, kde seděl primář. Náladu měl těžce na bodu mrazu, jako kdybych ho strašně obtěžovala. Zapnul ultrazvuk a začal mi jezdit po břiše. Průběh vyšetření nekomentoval, ani muk…

Pro mě to byly ty nejdelší minuty ticha, kdy jsem se neudržela a zeptala se ho: „Můžete mi prosím říct, jestli žije?“ Primář si nepříjemně odfrknul, že žije, a já jsem se štěstím začala na lehátku doslova roztékat. Následně jsem si přešla ještě na „kozu“, aby mě vyšetřil vnitřně, a hned jsem si vyslechla přednášku o tom, že mi současný problém způsobil piercing v pupíku. Piercing, který mám od 9. třídy základní školy? Haló! Probudí mě už konečně někdo z toho příšerného snu? Ne? Nikdo? Nic? Tohle přece nemůže být skutečnost!

Byla mi doporučena hospitalizace, tak jsme se s manželem dohodli, co všechno mi má přivézt, a začala jsem se zabydlovat na pokoji se stejně mladou holčinou – nakonec jsme zjistily, že bydlíme doslova pár vchodů od sebe.

Připadala jsem si jako vetřelec. Nikdo mi neřekl, v čem je problém, co je špatně, proč jsem musela v nemocnici zůstat a nestačil klidový režim doma. Když jsem se šla první noc zeptat na sesternu, co se mi vlastně stalo, sestra se divila, že mě nikdo neinformoval. Jenže od okamžiku hospitalizace za mnou ze zdravotníků opravdu nikdo nepřišel. Z papírů na sesterně jsem se taky nic nedozvěděla, tak jsem si šla zase lehnout a doufala, že tahle příšerná zkušenost už brzy skončí.

Klaudinku jsem v té době stále kojila. Měla skoro 2 a půl roku a v podstatě od prvních příkrmů jsme dost bojovaly s jídlem. Ani nevím, jak se ta informace dostala k personálu anebo jestli jsem to nějakým způsobem zmínila mezi řečí, ale najednou se moje doteď příšerná zkušenost změnila na pekelnou. A to všechno jen proto, že kojím v těhotenství. Kojit v těhotenství se totiž NESMÍ! Kojení v těhotenství totiž způsobuje POTRATY! Měla jsem přestat kojit okamžitě, co jsem zjistila, že jsem těhotná! Já jen seděla na posteli a snažila se ten vyrvál vstřebat. Hlavou se mi promítaly všechny možné příběhy tandemového kojení i toho, jak je kojení v těhotenství normální. A víte, co mi bylo řečeno? „Nejraději bych vám zavázala prsa a nasadila prášky k ukončení kojení, jenže ty se v těhotenství nesmí.“ Měla jsem tedy štěstí v neštěstí.

Klaudinka celý můj pobyt v nemocnici zvládala bravurně i bez kojení, ale stejně kdykoliv přišli na návštěvu, zalezla jsem si s ní do koupelny a nabídla jí kojení „na tajňáka“. To bylo poměrně ponižující, tedy dost ponižující, ale já jsem člověk, který se nerad dohaduje. Zvlášť s lidmi, s nimiž se musíte zdržovat na jednom oddělení, a navíc v problémovém těhotenství, kdy se máte udržovat co nejvíce v klidu. Takže jsem si nechtěla dělat z pobytu v nemocnici ještě větší peklo.

Prakticky jsem si každý den vyslechla, že si za to můžu sama, a když jsem poprosila, jestli bych mohla domů do klidového režimu, protože jsem brala dostupné léky (např. Ascorutin), bylo mi řečeno, že mě tam nenutí ležet, přišla jsem za nimi s problémem sama, měla bych jim tedy být vděčná, ale že mě pustí, až přestanu „špinit“.

Po propuštění (Hurá! Jsem na svobodě!) jsem šla na kontrolu ke své gynekoložce, které jsem celou situaci do detailu popsala. Nikdy nezapomenu na to, jak začala doslova rudnout vzteky. Ne, nezlobila se na mě, ale na personál v nemocnici. Chytila se za hlavu se slovy: „Proč jste nepřišla ke mně?!“ Jenže já byla tehdy vystrašená, co se děje. Natož abych oblékla Klaudinku a s kočárem šupajdila k ní, když má ordinaci poměrně daleko. Raději jsem si zavolala sanitu, protože jsem se bála jakkoliv pohnout. Pochopila mě, ale nepřestávala kroutit hlavou: „Jak může někdo říct, kdy je dítě na kojení velké? Nikdy jsem se za celou praxi nesetkala s tím, že by kojení bylo v těhotenství problémové.“ Ani si nedovedete představit, jak se mi najednou ulevilo a měla jsem sto chutí ji obejmout.

Byla jsem ráda, že mám za doktorku zrovna ji, a potvrdilo se mi, že k porodu rozhodně volím jinou porodnici. V té „naší“ už mě nikdy nikdo neuvidí ( Hahaha, řekneme si za 4 roky!). Vše bylo od té doby v naprostém pořádku, jen to bohužel netrvalo moc dlouho. Odběry krve nevyšly zrovna nejlépe a já šla na předčasný test na těhotenskou cukrovku, který ji bohužel potvrdil.

Jedla jsem zdravě, ničím jsem se „neprasila“ a buch, těhotenská cukrovka, kdy jsem musela jíst každé 2 hodiny a neustále mít po ruce nějakou tyčinku, ovoce nebo něco k snědku, aby mi cukr nestoupl. Vyfasovala jsem glukoměr a musela se každé ráno píchat do prstu, což bylo náročné. Jsem člověk, který se v životě nenaučil snídat a rozhodně nemůže jíst hned, když se vzbudí. Jenže teď to bylo nutné, aby mi nestoupl ten zatracený cukr.

Termíny kontrol se rychle střídaly jeden za druhým a já vůbec neměla ponětí o tom, kolikátý týden, nebo dokonce měsíc jsem vůbec těhotná, a počítala jsem to jen na prstech, abych měla alespoň trochu přehled.

Na bříšku šlo druhé těhotenství opravdu znát – i když některé ženy mají v dalších těhotenstvích bříška menší než poprvé, což je opravdu zvláštní. Mě tedy to moje rozhodně nešetřilo, a přestože jsem u Klaudinky nepotřebovala žádné těhotenské oblečení, tentokrát jsem ho začala nosit přibližně už od poloviny těhotenství. Vyšlo to na léto, takže jsem si užívala kraťasy.

Celkem jsem přibrala asi 18 kg. Paní doktorka s tím nakonec vůbec problém neměla, protože to způsobila cukrovka i to, že jsem musela jíst každé 2 hodiny. Motivace k přirozenému porodu byla silná, takže jsem každý den chodila ze školky cca 2,5 km pěšky. Bylo krásné letní počasí a já si myslela, že čím víc budu v pohybu, tím lépe mi Sofinka sestoupí a nachystá se v porodních cestách. Jenže to jsem netušila, co ještě přijde.

Všechno vypadalo fajn a úplně nejlíp jsem se cítila, když jsem celá šťastná vracela glukoměr. Jenže aby toho nebylo málo, zjistili mi pozitivního streptokoka. Ach jo, ta cesta za vaginálním porodem po císaři (VBAC) je tedy pěkně krkolomná! Když už se naskytne druhá šance, tak vám najednou přijde do cesty těhotenská cukrovka a streptokok.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Máma na třetí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.