Psychologické eseje (z konce kariéry)

Zdeněk Matějček

Recenzovala prof. PhDr. RNDr. Marie Vágnerová, CSc.

Vydala Univerzita Karlova

Nakladatelství Karolinum

www.karolinum.cz

ebooks@karolinum.cz

Praha 2017

Vydání první

© Univerzita Karlova, 2004

© Zdeněk Matějček, 2004

ISBN 978-80-246-0892-1

ISBN 978-80-246-3550-7 (online : pdf)

ISBN 978-80-246-3551-4 (ePub)

ISBN 978-80-246-3552-1 (kindle)

Věnuji svým milým žákům,
kteří se stali mými přáteli a od nichž
jsem se tak mnoho naučil.

Na úvod

jen malou poznámku.

Tyto eseje velkou většinou byly napsány o prázdninách 2003, některé pak na podzim či o Vánocích, přičemž dva nebo tři mají datum dřívější a byly už publikovány v psychologických časopisech. Usoudil jsem však, že obsahově do této malé sbírky patří. Takřka všechny aktualizace ve jménech a událostech spadají tedy do druhé poloviny loňského roku.

Esej znamená v překladu pokus. Prosím tedy čtenáře, aby jakožto pokus laskavě přijali i celou tuto knížku. Rád bych totiž nějak zachytil to, co se nedá napsat do novin, ale co nepatří ani do učebnic, a co přece jen by snad bylo škoda docela pominout. Forma eseje se mi k tomu zdá být nejvhodnější – ostatně i mně osobně asi nejvíc vyhovuje.

Pokusy se ovšem někdy daří a někdy nedaří – od toho jsou to pokusy! Kdyby někomu mohly přinést něco dobrého, byl bych velice rád – jestliže se nezdařily, moc se omlouvám. Sám to posoudit nedovedu. Je to vskutku už jen dovětek za mou předchozí poměrně dlouhou psychologickou kariérou.

A tak, milí čtenáři, aspoň takto Vás srdečně pozdravuje

Váš Zdeněk Matějček

Když se mě někdo zeptá na věk anebo když má někdo z postarších přátel narozeniny, mám k tomu takovouto průpovídku:

Profesor Vondráček pravil, že v padesáti dosahuje člověk poměrně vysokého stáří v poměrně mladém věku. Profesor František Kábele k tomu dodával, že po šedesáti se člověk udržuje při životě už jenom násilím. Když jsem se ho ptal, co mám dělat po sedmdesátce, suše podotkl: „To musíš to násilí už jen stupňovat.“

Sám pro sebe si ale opakuji moudrá slova Bible. Ta totiž praví (češtinou bratří kralických), že věku lidského jest sedmdesáte let. Jestli kdo silnějšího přirození, tedy i osmdesáte. Co navíc jest, od Pána Boha jest! No, a mně bylo této milosti dopřáno. Za každý den jsem teď víc vděčný a každého dne si víc užiju – vždyť je mi darován už jen z milosti Boží!

Zkrácený čas

Vskutku „zkrácený“, nikoliv ztracený. Ne nuda, otrava, prázdnota, kdy není do čeho píchnout. Tady jde o výhled, perspektivu, směřování, zkrátka o budoucnost, která je „zkrácená“. Ve stáří je budoucnost zkrácená samozřejmě, to už tak patří k běhu života. Nikdo se nad tím moc nepozastavuje a říká se to jako fráze. Tady však je ta budoucnost zkrácena jaksi navíc, a to víceméně násilně, nějakou mocností, která je mimo naši kontrolu i mimo onen samozřejmý běh života.

Budiž řečeno, že jsem se nad budoucností jakožto psychologickým jevem dost nauvažoval a natrápil. Vždyť jsem to byl já, kdo vytáhl z Knížky o radosti přítele Jiřího Mrkvičky potřebu otevřené budoucnosti jakožto potřebu základní a přidal ji k oněm čtyřem Langmeierovým, takže z nich vznikla pětice, která pak šla dále už svou cestou do literatury a do světa. Jsem tedy za onu „budoucnost“ mezi psychickými potřebami jaksi sám odpovědný.

O co tu jde?

Jsou nemoci zlé a nebezpečné a jsou nemoci takzvaně smrtelné. Ty jsou dvojí – jedny jsou „léčené“ a druhé „neléčené“. V tom prvním případě je jakási naděje, byť třeba jen jiskřička. V tom druhém případě nic takového není – jen se čeká. Podívejme se třeba na takovou rakovinu. Za minulé půlstoletí se z beznadějné stala nadějnou. A já se ještě pamatuji, kdy do té první kategorie spadala i plicní tuberkulóza. A sám jsem živým (dosud) příkladem toho, že už dávno přešla do kategorie druhé, pak do kategorie třetí a dalších, až skoro vymizela. Mě však teď postihla nemoc, která je v oné kategorii první (zatím) pevně usídlena. Čili, ta poslední hranice je už dána. Jenom se neví, jak dlouho to bude trvat, než k té hranici dorazíme. Proč mluvím v množném čísle? Jsme na to totiž dva – já a paní doktorka. Ta toho ví o hodně víc než já, jenomže neprozradí nic. Totiž prozradí, a to docela realisticky, že hranice je už dána, ale o nějakém čase a lhůtě a budoucnosti odmítá mluvit, a to rozhodně. Patří to zřejmě k lékařské psychologii.

A tak mám příležitost prožívat něco, co prožívaly a prožívají miliony lidí na této zemi a co má nepochybně svou složku obecnou, sdílenou nějak všemi stejně, a složku individuální, která je originální a jedinečná a vlastní jen každému jednomu z nás. O tomto individuálním a jedinečném nedovedu říct skoro nic, byť se snažím všechnu tu introspekci přeložit do slov a vět a nějakého rozumného sdělení. To obecné pozůstává nejspíš z jedné otázky, která má dvě verze. Ty se neustále nějak proplétají a prolínají a každou chvíli zapínají jedno nebo druhé myšlení a jednání. Jako byste stáli u vypínače a pořád přepínali: světlo – tma – světlo – tma… Jeden hlas říká: „Ještě je čas – hodně se toho musí ještě udělat – kdy jindy než teď – vzdorovat se musí a táhnout tu káru do konce, jak se dá – nic na svém životě neměnit – stejně žiješ z milosti Boží, tak co?“ Ten druhý říká: „Milej zlatej, když ono to takhle nejde – když je ti už jednou konečná stanice známa, tak už nejsi tím, čím jsi býval – všechno, co děláš, je už vlastně zbytečné – co čteš, co píšeš, všechna ta tvá pseudověda, ba i to, co děláš na zahradě, s kým a o čem mluvíš, to už je všechno naposledy – to už se ti nevrátí, ani v dobrém, ani ve zlém – a už se ani nedovíš, jestli to k něčemu bylo – je jasné, že těm tvým včelám je úplně jedno, jestli se o ně staráš ty nebo někdo jiný, stejně nic o tobě nevědí – a s lidmi to dopadne taky tak – je-li věčné zapomenutí ve výhledu jako nutnost, tak už vlastně je tu, už teď a nyní – budoucnost už není!“

Tenhle druhý hlas není nijak zlý nebo smutný, je spíš úlevný. Říká: „Nestarej se – odpočívej v pokoji.“ Ten první má ale přece jen v tom blikání zatím trochu delší trvání. A tak jemu přičtěte k dobrému či zlému všechno to, co budete dále ode mne číst. To on mi dává mezi všelijakými novými poznatky a zkušenostmi a všelijakým zpytováním svého vlastního svědomí i zcela zvláštní příležitost k úvaze nad závěrečnou fází mé osobní kariéry psychologické.

To, co tady dál píšu, není žádný vlastní bilanční nekrolog, není to ani žádná hlubokomyslná dušezpytná studie – vlastně já ani nevím, co z toho vyjde. Nejspíše jakási směs postřehů a nápadů a nesourodých myšlenek, jak se člověku honí hlavou. Ani uspořádat je asi nedokážu. A kdoví, kam až se mi v nich podaří doputovat. Ale za pokus to snad stojí. Už jinou takovou příležitost mít nebudu. „No, a snad to bude i někomu k něčemu dobré,“ říká ten první hlas, zatímco ten druhý teď na chvíli mlčí.

Zkušenosti sdělitelné a nesdělitelné

Co jsem si zapamatoval:

Nejvíc děti vychováváme, když nás ani nenapadne,
že vychováváme.

Co jsem se za těch 50 let naposlouchal stížností, že děti si neberou pražádné poučení z toho, co jim jejich rodiče a babičky a dědečkové říkají, vykládají a káží, co je v moudrých knihách a co se jim dává za příklad z historie a ze života kolem. „Takovou krásnou knihovnu máme, a on knížku neveme do ruky, jak je rok dlouhý!“ stěžují si rodiče. To pikantní na daném případu bylo, že onen dotyčný chlapec byl dyslektik. Ale to vůbec není pravidlo. V nejrůznějších obměnách slyšíme totéž každou chvíli. A já jsem už kdysi dávno zamlada přišel na to, že tohle předávání životních moudrostí zrovna k ničemu moc nevede. Od té doby všechny takovéto rodičovské stížnosti přijímám sice se sympatií (poněvadž to ukazuje přinejmenším dobrou vůli oněch rodičů a poněvadž sám sebe občas přistihnu při takovémto pedagogickém prohřešku), ale žádné diagnostické závěry z toho nedělám.

Docela jasně vím, že mi k tomuto zdrženlivému postoji přispěla zkušenost z dětství. Takovým kazatelem dobrých mravů a životní moudrosti byl totiž náš dědeček. A vůbec to nebyly nějaké plané a otravné řeči. Ba naopak, poslouchalo se to docela dobře a bylo vidět, že za tím je jeho osobní přesvědčení a nasazení. Byl jedním z těch přísných a spravedlivých tohoto světa. Ale já jsem si pak jakožto mladý psycholog uvědomil (to jsem měl za sebou už nějakou tu stovku rodičovských stížností na dětskou „hluchotu“, vzdornost, neochotu či lhostejnost), že si tohoto dědečka vážím nikoliv pro jeho moudré řeči a napomínání, nýbrž pro to, co nám předával svým životem – bez řečí a nevědomky, příležitostně a neplánovaně. Odtud zřejmě vzešla poučka, jež se objevuje velmi záhy v mých publikacích, že totiž „nejvíc vychováváme, když si myslíme, že vůbec nevychováváme“. Lépe řečeno, když myslíme na všechno možné, jen ne na výchovu. Prostě nemůžeme jen tak jednoduše svou řečí, tj. ze svých úst rovnou do ucha posluchače, předávat to, co je naší intimní životní zkušeností – pokud se ovšem tato naše niterná životní zkušenost nepromítne do našeho způsobu myšlení a chování a do našeho životního stylu a pokud se nějak nestane součástí společného života čili soužití.

Na dokreslení k tomu dodávám, že děti a mladistvé, které hlava ještě nebolí a kteří mají ještě vynikající termoregulaci, moc nepoučíme, když jim budeme říkat, že „je venku zima a že si mají vzít něco na krk a na hlavu“. To je ona zkušenost nesdělitelná. Kdyby sdělitelná byla, to by se desítiletí kluci a patnáctiletí mladíci móda nemóda halili do šál a pletených kulichů a desetileté a patnáctileté krasavice by uznávaly bez odporu, že nejpraktičtějším oblečením je to, které babičce slušelo zamlada.

Upřímně a stokrát můžeme dětem říkat, aby se neučily kouřit, protože jednou přijde doba, kdy by se toho rády zbavily. O drogách to samozřejmě platí desateronásobně. Jenomže tato budoucí doba tu ještě není, zato je tu doba přítomná, v níž diktát skupiny a módní lákadla jsou bohužel zpravidla silnější než naše moudré řeči. Více pomůže zkušenost vrstevníků (ve zlém, ale i v dobrém, tj. pomocném a nápravném) než zkušenost maminky či tatínka, dědečka či babičky.

Tohle je pořád ještě lehce pochopitelné. Ale jsou věci o trochu složitější. Tak třeba cizí řeči. Já nejsem na řeči nijak zvlášť nadaný, ale měl jsem lecjaké ambice a prostě jsem se chtěl několik řečí aspoň obstojně naučit. Věnoval jsem tomu hodně energie a času. (Co bych si za tu dobu byl býval mohl užít! Kdybych ovšem chtěl!) A co teď s tím na konci života? Čtu, píšu, posílám dopisy, trochu přiučuji vnoučata – ale všechny ty jazykové znalosti jsou najednou prostě k ničemu. Ty opravdu se mnou co nevidět skončí. Definitivně a beze zbytku. Svým vnoučatům mohu denně říkat, že se mají učit cizím řečem (to ostatně na rovině obecné vědí tak jako tak a už dávno), ale co pro mne osobně všechno to učení znamenalo, to jim sdělit nedovedu. A kdybych dovedl, jak by mohla takovouto mou osobní intimní zkušenost přijmout? A kdyby ji přijala, mohla by jim být k něčemu dobrá? Je tomu tak trochu jako s tím starořeckým Zenonovým paradoxem, jak rychlonohý Achilles na pokračování dohání pomalou želvu, ale nikdy ji nedohoní. Prostě nedokážu, aby to pro ně znamenalo totéž, co kdysi pro mne.

Něco podobného zažívám také se studenty, před něž v jednom semestru za rok předstupuji a vykládám, co by snad mohlo být pro ně užitečné. Tolik bych jim toho chtěl říct, tolik předat. Každou chvíli při vyšetřování nějakého dítěte a při rozmluvách s rodiči pomyslím na to, že tohle či ono by měli ti mladí vědět. Měli by zadarmo a hned, co mně trvalo 50 let, než jsem na to přišel. Ale ono to nějak nejde. Je tomu podobně jako s tou cizí řečí – tou člověk mluví a píše k svému užitku, ale někomu druhému ji předat nemůže. A tak ani z toho, co vím, nejde udělat přednášku, nejde tomu dát srozumitelný verbální tvar. A když se o něco takového pokouším, cítím, že jsem nějak vedle. Zkrátka není to ono. Ale pohříchu vždy znovu se pokouším a vždy znovu vykládám. Někteří asi dávají pozor a někteří vůbec ne a je očividné, že já jsem se svou snahou v koncích. Narážím prostě na „nesdělitelno“.

Odpusťte mi teď, prosím, že odbočím k jednomu zážitku. Ale nedá mi to – a konečně je to snad ilustrace k věci. Jednou takhle přednáším, místnost je malá, tísní se tam asi 35 studentů. Hned po začátku nemohu přehlédnout jednu dívku a dva mládence, kteří se družně baví. Tu dívku jsem tu nikdy před tím neviděl. Asi ji ti mládenci na přednášku pozvali. Bude zábava! Ona koketuje s nimi, oni se před ní vytahují, všichni tři se smějí, pošťuchují, podávají si věci a zase je někde schovávají – a já bojuji o jejich zájem. Marně. A víte, jak je to vyčerpávající neokřiknout je? Ale vydržel jsem. Před koncem hodiny jsem ještě vyhlásil, že potřebuji někoho, kdo by se přihlásil k nějaké dobrovolné práci. Už nevím, o co to konkrétně šlo, ale nějaký osobní čas a snahu to vyžadovalo. A první, kdo se přihlásil, a to spontánně, upřímně a bezelstně, byla právě ona dívka, která mne celou tu hodinu otravovala. Práci jsem jí svěřil. A víc jsem ji na přednášce neviděl.

Ale teď na konec ještě chvíli vážně. Čas se mi definitivně zkrátil a já si marně lámu hlavu, jak to s těmi zkušenostmi vlastně je. Musí opravdu člověk na tak mnoho věcí přijít sám? Dříve mne to ani v nejmenším netrápilo. Teď ale nad každým jednotlivým tzv. případem ještě navíc k různým diagnostickým fintám a k různým těm fintám didaktickým, pedagogickým, výchovným a terapeutickým, které se mi za ta léta osvědčily, mně vždycky naskočí otázka: „A co s tím?“ Mohu to někomu předat? Některých případů jsem viděl tisíce, některých stovky, některých desítky a některých čtyři, tři, dva za život. Každý z nich něčím přispěl do onoho mého osobního skladiště „zkušeností“ – a z tohoto skladiště by měli teď čerpat jiní. Člověk si to představuje tak trochu, jako když se dětem nebo vnukům předává osobní majetek. Je-li to upřímné, dělá to dárci zpravidla větší radost než těm obdarovaným. Jenomže v tom našem případě jako by se od toho skladiště ztratil klíč.

A tak se mi nakonec vnucuje už jen připomínka Hemingwayova Starce a moře. Vzpomeňte si: Stařec chytil obrovskou rybu, zápasí s ní den a noc s důvěrou ve své zkušenosti – doslova říká, že zná finty a triky, na které za tu dobu přišel a které mu teď pomohou. A vskutku pomohou. Vzpomíná na chlapce, který s ním jezdívá a je jakýmsi jeho učedníkem, zrovna dnes však s ním není. Stařec je se svým životním zápasem a se svými životními zkušenostmi na širém oceánu sám a sám.

Čím víc, tím líp?

Myslím tím vyšetřovací metody v klinické psychologii a ten otazník na konci znamená, že toto rčení v daném případě uvádím v pochybnost.

Zažil jsem kolegy-psychology (postarší), kteří mně, mladému začátečníkovi, uštědřili poučení, že všechny ty vyšetřovací metody jsou opravdu jen pro ty zelené psychologické zajíce. To oni, ostřílení matadoři, už nic takového nepotřebují, neboť „už ve dveřích na dítěti a na rodičích poznají, o co v daném případě jde“. Hned k tomu podotýkám, že po těch letech také hned ve dveřích ledacos poznám, ale stačí mi to tak nejvýš na první krok v dalším šetření. A že kdybych dal na první dojem, že bych se mockrát pořádně pořezal.

A zažil jsem kolegy-psychology, kteří naopak si opatřili bohatý arzenál vyšetřovacích pomůcek a návodů, pídili se po každé novince v metodologické nabídce (za našich mladých let zrovna moc bohatá nebyla!) a na rozdíl od těch prvních se chlubili svou metodickou vybaveností. Na každý případ vytasí to pravé! Nic jim neunikne! Panovala dokonce jakási kvantitativní sběratelská interkolegiální soutěž. A já k tomu opět ihned podotýkám, že sám jsem byl touto sběratelskou tendencí také postižen a že jsem svou metodickou vybavenost spíše rozšiřoval, než prohluboval. A to i tehdy, když nám moudrý MUDr. Oldřich Říha kladl na srdce, že máme znát pořádně Termana a to ostatní že je stejně už jen paráda. Co, či vlastně koho máme však znát dobře a důkladně, to jsou – děti!

Sháněl jsem kdeco, něco jsem dostal, něco jsem opsal (snad opravdu nic neukradl), zaměstnal své přátele výrobou všelijakých formboardů a jiných pomůcek, ilegálně přeložil Gesellovu Vývojovou diagnostiku. (To jsem se ovšem ohromně poučil, není nad takové překládání. I gesellovskou vývojovou terminologii jsem musel počeštit.) Studentům jsem předváděl, co na co je a co se s čím dělá. Uměl jsem o mnohých věcech mluvit. Ale když jsme se pak s ústavem zas někam stěhovali a já musel vyprázdnit své zásuvky a skříně, vždy znovu jsem zjistil, že to či ono je sice krásná a možná i duchaplná věc, ale že v praxi jsem ji použil za ta léta snad jen kdysi na začátku, anebo ani to ne. Mrtvý inventář! Zkrátka, na rozsah svého vlastního pracovního vybavení jsem já sám nestačil! A zažíval jsem trapné zklamání sama v sobě. (Jak by pak člověku nebyli blízcí někteří jeho pacienti a klienti!?)

Musím ovšem vzpomenout na našeho nezapomenutelného pana primáře Otakara Kučeru (jeden ze tří pozůstalých v dobách stalinských – těmi dalšími byli dr. Haas a dr. Dosužkov). I on sháněl, byť psychoanalytik. Měli jsme v léčebně v Dolních Počernicích jakési pokojové či laboratorní pískoviště, kde by děti stavěly své stavby, ale také odreagovávaly své anální problémy. Měli jsme pokojový laboratorní bazének na hraní s vodou a na cákání. Nepamatuji se však, že by to našim enuretikům nějak zvlášť pomáhalo. (Ono toho, co by jim pomáhalo, upřímně řečeno, zrovna moc není.) Měli jsme mýdlové barvy a pasty na patlání a malování rukama. Ale pokud vím, vždycky se to nějak ozkoušelo, a pak to vždy nějak usnulo. Ukázalo se, že i rafinované explorační metody toho nedávají o moc víc než život sám. Než to, co se děje v denním provozu, v interakci dítěte s druhými dětmi a s dospělými, byť za zvláštních, leč známých, přehledných a kontrolovaných podmínek.

Ještě v přípravě výzkumné studie tzv. nechtěných dětí začátkem let sedmdesátých jsem naletěl. Naordinoval jsem spoustu nejrůznějších vyšetření dětí a těšil se, co to všechno vynese. Pak jsem ta vyšetření většinou musel dělat sám, a sám jsem tedy viděl, co všechno bylo zbytečné. Teprve to, co nám poradil dr. Kubička (totiž počítat skór maladaptace) a co náš americký přítel Henry David vyjádřil termínem „in the aggregate“, dávalo nějaký smysl.

Sám jsem si několik vyšetřovacích metod vymyslel a několik jsem jich převzal a uvedl do naší poradenské praxe. (Potřebnou matematickou část za mne ovšem vypracovali buď dnešní paní profesorka Magda (Marie) Vágnerová, nebo dnešní profesor Pavel Říčan.) Zajímavé ale je, že slabiny určité metody poznám teď daleko rychleji než dříve a že méně důvěřuji jejím parametrům, validitě, reliabilitě, údajům v příručce, zato však více tomu, co ukáže v praxi. Kdybych na to měl čas, kdyby se mi chtělo a kdyby o to někdo stál, byl bych teď asi dost dobrým kritikem vyšetřovacích metod, které se na dnešním trhu nabízejí.

Našemu dr. Říhovi z mládí jsem vlastně přišel na chuť až teď ve stáří, když se novým vyšetřovacím metodám už nenaučím. Sice si stále všímám, co kde je nového a co by se na co hodilo, ale už to moc důkladně přebírám, než něco do svého arsenálu přiberu – a stejně už se mi to nestane vskutku pracovním nástrojem. Těch opravdu důvěrně známých nástrojů, obnošených, ohmataných a prověřených ve svých přednostech a slabinách nemám dnes víc než prstů na obou rukou. Zato (aspoň si to sebevědomě myslím) rozumím dětem a rodičům dnes o něco líp než kdysi dávno v začátečnickém rozletu. Takže když dáme ty dvě věci dohromady, tj. lepší porozumění dětem a „ohmatané“ metody, asi toho opravdu moc víc nepotřebuji. Tento svůj poznatek, tuto svou životní zkušenost (soudím, že „sdělitelnou“), bych tedy rád předal těm mladším, kteří nyní s elánem do klinické psychologické služby nastupují.

Původně jsem tu příznačně napsal, že „jsem zvědav, zdali…“, ale pak jsem to opravil, že je mi jen líto, že se už nedovím, zdali je v tom nějaká zákonitost a zdali i oni v polovině 21. století dojdou k podobnému závěru jako já v podmínkách druhé poloviny století dvacátého.

Bílý plášť

Co jsem si zapamatoval:

Vážení, víte, že už nebudete mít nikdy druhou šanci, abyste
udělali první dojem?

Když jsem nastoupil do Sociodiagnostického ústavu, každý tam nosil bílý plášť, od doktora Říhy až po pana účetního. Stejně tak tomu bylo pak na dětské psychiatrii, od pana primáře až po paní uklízečku. Byli jsme v nemocnici a nikoho ani nenapadlo, že by tomu mohlo být jinak. Děti byly našimi „pacienty“ a také se nad tím nikdo nepozastavoval. O „klientech“ se v nemedicínských oborech zdravotnictví, tj. v psychologii, psychoterapii, logopedii apod., začalo nesměle mluvit teprve někdy v letech sedmdesátých a hlasitě až v letech osmdesátých.

Když jsem ale byl někdy v roce 1965 poprvé na jednom mezinárodním kurzu ve Francii a předváděl se tam náš film Děti bez lásky a když jsem pak za „pražského jara“ v roce 1968 k tomu přidal v USA filmy o naší práci s dyslektiky, slyšel jsem opakovaně otázku (někdy pobavenou, někdy naléhavou a někdy i trochu agresivní), „jak to, že když vyšetřuji dítě, mám na sobě bílý plášť“ – a „jestli se mě děti nebojí?“ – a „co dělám, když se mě bojí“ atd. Že se mě bojí, to pokládali víceméně za samozřejmé. Bílý plášť tam byl, přinejmenším v ambulantních zdravotnických službách, už před časem tvrdě odmrštěn do staré veteše. Ba zdálo se mi, že tam panuje přímo horor z bílého pláště – něco, co řadí lékaře mezi lazebníky, řezníky a jiné násilníky.

Naštěstí byly naše filmy námětově novinkami, obsahově byly natolik zajímavé a umělecky tak dobře ztvárněné, že se diskuse zpravidla točila kolem jiných věcí než jen kolem bílého pláště, ale musím přiznat, že mě otázky obecenstva zprvu dokonale zaskočily. Nesměle jsem vykládal, že bílý plášť u nás patří k zaměstnání ve zdravotnictví, že je to zvyk a tradice; že u nás pediatři tak často a pravidelně vyšetřují děti, aniž by jim ubližovali, že děti pak nečekají ani žádné píchání a řezání a lámání kloubů od psychologů, kteřížto navíc jsou nápadně vybaveni hračkami a jinými atributy působícími na dítě dojmem uklidňujícím, přitažlivým a povzbudivým. Někteří mi asi věřili, někteří ne. A já jsem dál v cizině naše filmy předváděl a doma dál nosil svůj bílý plášť.

Fakt je, že do té doby mě asi dvakrát nebo třikrát rodiče upozornili, že jejich dítě (šlo vždycky o předškolní věk) má tak špatné zkušenosti s doktory, že se bojí i holiče – a já jsem bílý plášť preventivně svlékl. Od té doby jsem pak už byl opatrnější a strach z bílého pláště na straně dítěte jsem bral v úvahu, kdykoliv se mnou nechtělo spolupracovat. Ale slavnostně prohlašuji, že nějaké spojitosti mezi nejistotou dítěte a mým bílým pláštěm jakožto znamením krutosti lékařské jsem se nedobral. V naprosté většině takových případů (ostatně ne moc častých) byla příčina nikoli v mém bílém plášti, nýbrž v úzkostné povaze dítěte, ba ještě častěji v úzkostech rodičů a v jejich nejistém chování. Někdy snad i v mé nešikovnosti, když jsem chtěl na začátku vyšetření od dítěte trochu víc, než mohlo snadno a uvolněně zvládnout.

Jak jsem se naučil přemáhat úzkost dítěte a jeho rodičů, o tom píšu v Praxi psychologického poradenství (1990) – ale že bych se měl naučit odkládat bílý plášť, k tomu jsem ve své praxi důvod neshledal. Stalo se mi, že při lékařském vyšetření na naší klinice se klučina v čerta obracel a dvě sestry a lékařka tvrdě pracovaly, aby provedly nějaký zcela bezbolestný zákrok – a on pak za chvíli na to, mámě na klíně, plášť neplášť, se se mnou bavil docela na úrovni a spolupracoval jako hodiny.

Když jsem pak z Dětské kliniky v Krči přešel už jako penzista k docentu Dytrychovi do Bohnic a k doktorovi Šturmovi do PAPRSKU v Hloubětíně, tam bílý plášť pro mne už neměli, a tak jsem s ním definitivně skončil.

Proč tenhle dlouhý úvod? No proto, že přece jen nějaké obecné poučení bych z toho chtěl odvodit.

Mám totiž zato, že při vyšetření dítěte vnější dekorace, pokud se pohybuje aspoň v mezích nějaké pomyslné širší společenské normy, podstatnější roli nehraje. Navíc, onen pověstný „bílý plášť“ z tohoto hlediska představuje vnější splývavou uniformitu, takže všelijaké naše nápadnosti, které by mohly dítě překvapit a poděsit, spíše zakrývá než zdůrazňuje. Muži se v mezích oné širší dekorační normy pohybují zřejmě častěji. Dámy-psycholožky nechť mi laskavě prominou, ale když se tak po nich dívám (velkou většinou se zalíbením, věk nevěk, tj. ten můj), jsem někdy sám pořádně překvapen a vyveden z míry. Nechci rozvádět čím a jak, ale dovedu si představit, že zahaleny v uniformním bílém plášti by v dítěti spíše navodily uvolněný postoj ke spolupráci, než předvádějí-li se mu v originálním individuálním zevnějšku, který si pro tuto službu ve své nespoutané kreativní fantazii vytvořily.

Za druhé mám zato, že bílý plášť sám o sobě nic neznamená. Je to prostě tradiční zdravotnický symbol. Nechť je nahrazen civilním oděvem – nic se nestane. A já sám teď vyšetřuji děti bez pláště jako dříve s pláštěm – pražádný rozdíl nepozoruji a pražádné vnitřní těžkosti mi to nedělá. Soudím tedy, že ono demonstrativní a programové jeho odstranění v západních zemích je jakýmsi „zástupným“ (ne-li úhybným) řešením něčeho, co má hlubší kořeny – totiž ne dost určitého, ne dost vyjasněného vztahu mezi vyšetřujícím a vyšetřovaným, tj. v našem případě mezi psychologem a dítětem. Odložení bílého pláště mělo navenek potlačit profesionalitu profesionála a přiblížit ho tzv. obyčejnému člověku (v našem případě dítěti), snížit přehradu mezi jedním a druhým, potlačit dominanci jednoho a povznést podřízenost druhého – zkrátka dát vzájemnému vztahu demokratičtější ráz. Jenomže, je to to pravé? A stačí to? Nezavádí to celý problém do slepé uličky?

Já sám si myslím, že to to pravé není! A to je třetí bod mé dnešní úvahy. Problém je v tom, zdali svým vystupováním dovedu dodat dítěti a jeho rodičům dost důvěry. Ne že zahraji důvěryhodné divadelní představení (to dítě prokoukne raz dva), ale že prostě toho druhého přijímám bez povýšenosti, ale také beze strachu a nejistoty – což dále znamená, že jsem si jistý sám v sobě. Že mu dovedu podat ruku na uvítanou i na rozloučenou. Že se ve svém jednání, ve svých výkladech, ve svých závěrech a doporučeních neschovávám za doktríny a teorie, předpisy a nařízení, ale že jsem upřímný a pokud možno srozumitelný. Když nevím, tak nevím – nejsem vševědoucí. Nic nepředstírám. A bylo by ještě mnoho přívlastků, kterými bych tento ideální portrét mohl vyšperkovat – ale to už si po tomhle rozběhu udělá asi každý sám za sebe.

Na závěr jen ještě zpověď: Upřímně doznávám, že teprve čím jsem starší, tím víc se mi tyto věci ujasňují, a že ve své psychologické kariéře jsem se moc a mockrát proti všem těm uvedeným poznatkům prohřešil. Někdy jsem se omlouval dodatečně aspoň v duchu, když už nebylo ani komu – a mnohokrát jsem si své „přešlápnutí“ jistě ani sám neuvědomil, uvědomili si je ale ti druzí. Moji pacienti či klienti a někdy i studenti či mladší kolegové na stáži a ostatní pomocníci. (Myslím, že jsem jim nikdy nebránil, aby se mi při práci dívali do rukou.) Poznal jsem jim na očích, že něco v mém jednání zaskřípalo. Byl bych nesmírně rád, kdyby si na to vzpomněli a vzali si z toho pro sebe to pravé poučení. Plášť neplášť! Spíš neplášť – nemyslím teď už ani tak na ten kus látky bělostně skvoucí, vypraný v arielu, jako na ten pomyslný plášť (či skafandr) doktrinářský, který nás někdy až příliš halí, ba i svírá jako brnění.

Domácí doučování

Co jsem si zapamatoval:

To care sometimes. — Vyléčit někdy.

To relieve often. — Ulevit často.

To comfort always. — Utěšit vždycky.

(Nápis na slavné Mayo Clinic v Minneapolis v USA)

Ještě jedna věc mne na první přednáškové cestě po USA v roce 1968 zaskočila. Nejenže jsem měl v našem filmu o nápravě dyslexií na sobě zdravotnický bílý plášť, ale ještě jsem k tomu vykládal o našem pětistupňovém systému nápravné a pomocné péče o dyslektiky, jak se už na začátku šedesátých let u nás vyvinul. (Tento výklad vyšel pak také v Bulletinu Ortonovy společnosti v USA, takže jsme s onou pomocnou péčí vešli vskutku v obecnou známost v celém tehdejším dyslektickém světě.) Netušil jsem, že to bude pro západní svět taková novinka. Ono totiž pro naprostou většinu posluchačů bylo novinkou už to, že se děti někde číst neučí globálkou, nýbrž metodou analyticko-syntetickou. Že tam něco jako dyslexie (potažmo specifické poruchy učení) také existuje. Že tam na to mají své metody nápravy už od časných let padesátých a že pomoc dyslektikům není jen soukromou dohodou těch postižených a těch, kdo jsou schopni jim pomáhat, ale že se dá pojmout a včlenit do celého školského systému, následkem čehož se stává věcí víceméně veřejnou. Zájem tedy byl tzv. nelíčený a diskutovat bylo o čem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Psychologické eseje z konce kariéry.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.

Obsah

1. Obálka

2. Tiráž

3. Věnování

4. Na úvod

5. Zkrácený čas

6. Zkušenosti sdělitelné a nesdělitelné

7. Čím víc, tím líp?

8. Bílý plášť

9. Domácí doučování

10. Léčitelé a zázračníci

11. Živé zkušenosti

12. Šťastná uzdravení – ale pozor na ně!

13. Už nikdy…

14. Kdo je vinen?

15. O vděčnosti

16. Děti proti zákonu I

17. Ještě jednoU děti proti zákonu

18. Udělals moc špatnou věc…

19. Zrada dítěte

20. Chvála přátelství

21. Spolužáci

22. Proč se neshodneme?

23. Silná osobnost

24. Velká pětka

25. Dnes je taková doba…

26. O závisti a komerčním imperativu

27. Nebudete-li jako děti…

28. Identita a síla tělesná

29. Intelektuální radost v kojeneckém věku

30. Nepraktické učení

31. Proč nechtějí děti?

32. Volný svazek – a co děti?

33. Rána do srdce

34. Divadlo

35. O radosti

36. Na závěr

37. ZKRATKY

38. LITERATURA

1. Obálka

2. Tiráž

3. Obsah

4. Začátek

1. 5

2. 7

3. 8

4. 9

5. 10

6. 11

7. 12

8. 13

9. 14

10. 15

11. 16

12. 17

13. 18

14. 19

15. 20

16. 21

17. 22

18. 23

19. 24

20. 25

21. 26

22. 27

23. 28

24. 29

25. 30

26. 31

27. 32

28. 33

29. 34

30. 35

31. 36

32. 37

33. 38

34. 39

35. 40

36. 41

37. 42

38. 43

39. 44

40. 45

41. 46

42. 47

43. 48

44. 49

45. 50

46. 51

47. 52

48. 53

49. 54

50. 55

51. 56

52. 57

53. 58

54. 59

55. 60

56. 61

57. 62

58. 63

59. 64

60. 65

61. 66

62. 67

63. 68

64. 69

65. 70

66. 71

67. 72

68. 73

69. 74

70. 75

71. 76

72. 77

73. 78

74. 79

75. 80

76. 81

77. 82

78. 83

79. 84

80. 85

81. 86

82. 87

83. 88

84. 89

85. 90

86. 91

87. 92

88. 93

89. 94

90. 95

91. 96

92. 97

93. 98

94. 99

95. 100

96. 101

97. 102

98. 103

99. 104

100. 105

101. 106

102. 107

103. 108

104. 109

105. 110

106. 111

107. 112

108. 113

109. 114

110. 115

111. 116

112. 117

113. 118

114. 119

115. 120

116. 121

117. 122

118. 123

119. 124

120. 125

121. 126

122. 127

123. 128

124. 129

125. 130

126. 131

127. 132

128. 133

129. 134

130. 135

131. 136

132. 137

133. 138

134. 139

135. 140

136. 141

137. 142

138. 143

139. 144

140. 145

141. 146

142. 147

143. 148

144. 149

145. 150

146. 151

147. 152

148. 153

149. 154

150. 155

151. 156

152. 157

153. 158

154. 159

155. 160

156. 161

157. 162

158. 163

159. 164

160. 165

161. 166

162. 167

163. 168

164. 169

165. 170

166. 171

167. 172

168. 173

169. 174

170. 175

171. 176

172. 177

173. 178

174. 179

175. 180

176. 181

177. 182

178. 183

179. 184

180. 185

181. 186

182. 187

183. 188

184. 189

185. 190

186. 191

187. 192

188. 193

189. 194

190. 195

191. 196

192. 197

193. 198

194. 199

195. 200

196. 201

197. 202

198. 203

199. 205

200. 206

201. 207

202. 208

203. 209