Megan Campisiová

Pojídačka

hříchů

Přeložila Johana Horálková

BRNO 2021

Sin Eater

Copyright © 2020 by Megan Campisi

Cover design by Laywan Kwan

Cover illustration by Alan Dingman

Translation © Johana Horálková, 2021

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2021 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-0641-5 (PDF)

ISBN 978-80-275-0642-2 (ePUB)

ISBN 978-80-275-0643-9 (MobiPocket)

Mým sestrám

POZNÁMKA AUTORKY

Pojídačky hříchů existovaly v některých částech Británie do doby zhruba před sto lety. O tom, kolik jich bylo a kým přesně byly — kromě toho, že jimi společnost opovrhovala —, se téměř nic nedochovalo. Víme jen tolik, že u rakví snědly kousek chleba, aby nebožtíka tímto lidovým rituálem s křesťanskými ozvuky zprostily hříchů.

Na počátku mého příběhu stojí tento střípek, ale jinak je dílem fantazie. Někteří hrdinové se sice podobají historickým postavám, ale toto nejsou dějiny. Je to fikce.

VÝBĚR

z Přehledu rozličných hříchů drobných i závažných

a jídel, která jim odpovídají

čarodějnictví: granátové jablko

hněv: chrupavka

hádavost: zapečené drůbky

chtíč: šípky

incest: sušená švestka

kacířství: medovník

krádež: pečený holub

krvavá oběť: kořeněné víno

lakota: česnek

lhaní: hořčičné semínko

nactiutrhačství: vraní maso na švestkách

nepohostinnost: česnek

nevěra: rozinky

odpadlictví: hovězí jazyk

opilství: kořeněné víno

oslepení: vepřový páj

podvodné jednání: našlehaný krém

pomluvy: dušený štítník

pomstychtivost: jelito

popálení: hovězí páj

porod bastarda: hrozny

porušení přísahy: biskupský chlebíček

potulka: pšeničná kaše

prvotní hřích: chléb

přetvářka: pivní pudink

sekýrování: zapečený úhoř

slídilství: zapečený kohoutí mozeček

spiknutí: smetanový pudink s brandy

svatokrádež: perník

travičství: zapečený holub

velezrada: roštěnka

vražda (v hněvu): prasečí srdce

vražda (v sebeobraně): králičí srdce

zahálčivost: nakládaná okurka

závist: smetana

znásilnění (dítěte): jehněčí hlava v ovčím mléce

znásilnění (ženy): kapouní hlava

znesvěcení: linecký koláč

zrada: skopová kotleta

RODOKMEN KRÁLOVSKÉ RODINY

PŘEDTÍM

OVESNÁ KAŠE

Sůl za pýchu. Hořčičné semínko za lhaní. Ječmen za klení. Na borovicové rakvi leží taky přezrálé rudé hrozny — jedna kulička vína je puklá a dužninou jako zaražená tříska prosvítá rubínově zbarvené jadérko. Je tady dušené vraní maso na švestkách a bochníček domácího chleba ve tvaru vřetene. Proč takhle tvarovaný chleba, říkám si. A proč tak malý? Jsou tu i další jídla, ale není jich mnoho. Matka moc nehřešila. Když vycítila problémy, po špičkách jako liška a s ostražitým pohledem se dala na útěk. Prala se jenom tehdy, když si byla jistá, že vyhraje. Vím akorát, které hříchy se pojí se solí, hořčičnými semínky a ječmenem. Jsou to hříchy dětské, za které vás rodiče potrestají, a děti o nich na ulici zpívají rýmovačky.

Vašek Pašek

to je pán,

na trumpetu

troubí sám.

Hraje na ni

na návsi,

sbíhají se

všichni psi.

Pak vejde pojídačka hříchů, dovleče své břicho do světnice, kde je položená rakev z čerstvě nařezaných a ohoblovaných prken. Hřeby už jsou na svých místech, ale ne zatlučené. Táhne z ní česnek, který už začal klíčit, přestože do prvního máje zbývá ještě celý měsíc. Stydím se za svoji malou zasouvací postel v rohu; náš dům není tak nóbl, abych mohla mít vlastní pokoj. Pojídačka hříchů nevrle hledá, kam by se posadila, a naše sousedka Bessie jí přinese stoličku. Ta pod jejími sukněmi dočista zmizí, až se mi zdá, že ty ohromné hýždě musely celou stoličku pohltit. Ze rtů mi vyklouzne uchechtnutí, a tak si přitisknu ruce na ústa. Bessie mě odvede k oknu. „Neměla by ses dívat,“ pošeptá mi do ucha. Když uslyší, jak se nadechuju a chci promluvit, pokračuje, zná mě jako matčinu malou štěbetalku. „Pojídačka hříchů prochází mezi námi neviděna a neslyšena,“ pronese.

„Ale já ji vidím —“ syknu.

„Neviděna a neslyšena,“ umlčí mě.

Slyšela jsem, že pojídačky hříchů mívají ocejchované jazyky, ale tahle neotevírá ústa. Znovu se ozve Bessie: „Jakmile pozře hříchy našeho těla, stanou se jejími, budiž jí sláva. Tvoje matka poletí rovnou do nebe, May. Nebude ji tížit ani jeden hřích.“

Vrátím se a sednu si k tátovi. Jeho obličej vypadá jako hromádka povlečení, kterou někdo nechal u dveří na vyprání, plná varhánků, co se nenarovnají.

„Vyperu ti obličej,“ zašeptám. „Pověsím ho na šňůru.“

Táta se na mě podívá tak jako vždycky, když řeknu něco nevhodného. Tvář se mu rozjasní, jako bych mu právě sdělila dobré zprávy. „Co my si s tebou jenom počneme?“

Hrozny, rudé a pukající. Bochník chleba ve tvaru vřetene. Vraní maso. Uvízly mi v hlavě jako ovesná kaše v hrdle.

TEĎ

1. PEČENÝ HOLUB

Chleba pod mým šátkem je ještě teplý a přes kůrku je cítit, jak mi tluče srdce. Běžím, jak nejrychleji můžu, podél příkopu u cesty.

Před očima se mi mihne rozevřená hnědá nozdra, z níž se line horký koňský dech.

„Uhni z cesty,“ křičí vozka, který vyjíždí z boční uličky a pobízí kobylu, aby se dala rušnou hlavní ulicí. Ta pohazuje hlavou ze strany na stranu a udidlo se jí pod žlutými zuby prohýbá. Cestu mám zatarasenou.

Jsem moc nápadná, nadávám si a drápu se ze škarpy na silnici. Přitisknu si kořist do mezery mezi ňadry a vyrazím kolem vzpouzejícího se koně a vozu se senem.

„Jo! To je ona!“ zaječí pekař. Neodvažuju se otočit, jen se rozběhnu. Zabočím do úzké uličky. Na křižovatce se rozhlédnu na jednu stranu, zaváhám a vydám se na druhou, minu stáj a kovárnu. Ale pekařův syn, který je mi v patách, neváhá. Popadne mě za krk a srazí k zemi. Tváří se zabořím do bahna. Otevřenými dveřmi do kovárny vidím kovářovy boty. Jak jsem běžela, sotva popadám dech. Vezmu chleba do obou rukou a zahryznu se do kůrky. To už se rovnou můžu najíst, napadne mě. Jestli mám jít do vězení, tak aspoň s plným břichem.

—

May Owensová. Žalářník volá, abych vyšla z cely. A taky ostatní holky, které dorazily tentýž týden jako já. Celkem je nás dvacet. Tři, které utekly ze svých domovů v jiných městech a tady nemají příbuzné ani povolení k žebrotě. Dvě děvky, co si nemohly dovolit podplatit strážníka, aby přimhouřil oko. Pět kapsářek. Osm podvodnic a kdovíco horšího. A k tomu jedna slušná holka jako já. Zabila toulavého psa, aby ho snědla, ale ukázalo se, že utekl nějakému šlechtici. To byla vážně smůla.

Vycházíme jedna za druhou do mlžného rána zkraje jara. Po pobytu v cele, kde tolik těl zajišťovalo příjemné dusno, mi vlhkost plíživě zalézá do kostí. Pochodujeme prostředkem ulice, zastavujeme dvoukoláky a povozy, až se na nás vozkové vztekle rozkřičí. Budova soudu stojí hned vedle, ale tohle je součást našeho trestu. Aby všichni viděli naši hanbu. Pokřikují na nás, že jsme zkažené ženy a padlé Evy.

Kdyby tak člověk mohl ukázat nitro, stejně jako ukazuje obličej. To by pak všichni věděli, že vůbec nejsem zkažená. Nebo kdyby si tak všimli mých vlasů a viděli, že vypadají úplně jako ty královniny, taky jsou černé a vlnité. Poznali by, že jsem slušná jako ona. Nejsem žádná Eva. Evě nestačil život se Stvořitelem na nebeských pláních. Sestoupila na zem a našla si Adama, správce polí a sadů, nechala se od něj zavést ke Stvořitelovu stromu a ukradla z něj ovoce. Když snědla všechno až na poslední sousto, jež dala Adamovi, Stvořitel ji za její zradu proklel a učinil z ní vládkyni podsvětí. Je čirým zlem. Je dokonce horší než Jidáš, který zradil Stvořitelova syna.

Žalářník nás zavede do krásné budovy, která má střechu tak vysoko, že ani ti nejvyšší dlouháni by nedosáhli na strop. Obsadíme jednu lavici, dvacet třesoucích se holek. Některé z nás už asi budou ženy. Já už jsem žena dva roky, ale nevím, jestli se tak cítím. I když vlastně netuším, jak se má žena cítit. Otočím prstýnkem. Je tenký, hrbolatý a není z pravého zlata, ale ráda si představuju, že je. To jediné mi zbylo po tátovi. Je to taková památka.

„Co bude teď?“ zeptám se pojídačky psů, která sedí vedle mě.

„Soudce učiní rozhodnutí,“ odpoví jedna umouněná holka z druhého konce lavice. Ukradla stříbrný pohár.

„Říká se mu zapisovatel,“ ozve se žalářník.

„Proč zapisovatel?“ chci vědět.

„Můj osud je zpečetěn,“ hlesne dívka, která vypadá jako krysa, pokusila se prodat své nemanželské dítě a nejspíš doufala, že se tak zbaví i pošramocené pověsti.

„To jo, ale musí se vynést rozsudek,“ poučí Špindíra Krysu.

„Ale proč se mu říká zapisovatel?“ zkouším to znovu. „Zapisuje snad, co se stane?“ Žalářník na mě sykne, abych už zmlkla.

„Mně to zní jako pěkná konina,“ odpoví tiše krysí dívka a sleduje, jestli někdo přikývne. Ostatní si jí nevšímají, a tak i já sklopím oči.

„A kdy ten zapisovatel přijde?“ zeptám se žalářníka, ale ten už vstává.

Zapisovatel vstoupí postranními dveřmi. Dojde k vysokému dřevěnému stolu a vyleze si na vysokou dřevěnou židli. Chvíli vypadá jako dítě, co se vyškrábalo na tátovu židli, a než se mi podaří tomu zabránit, uklouzne mi uchechtnutí. Žalářník a zapisovatel se přísně ohlédnou, ale já se zatvářím smrtelně vážně a holky mě neprozradí, dokonce ani Krysa. Stydím se, že jsem předtím sklopila pohled.

„Chasy Stowová?“ pronese zapisovatel. Žalářník mávne na dívku, aby vstala. „Potulka a žebrota bez povolení.“

„Jsem z Chesteru,“ ozve se potichoučku.

„Tohle není Chester,“ opáčí zapisovatel, aniž vzhlédne.

„Jenže tam nebyla žádná práce, nemohla jsem zůstat doma!“ snaží se Chasy.

Dokonce i já vím, že nesejde na tom, proč se toulala a žebrala bez povolení. Člověka bez stálého bydliště strážníci seberou jako pobudu, ledaže by měl speciální pas od královny.

Zapisovatelův pohled neopouští pergamen. „Zaručí se za tebe dva důvěryhodní svědci?“

Co je to za praštěný nápad. „Není tu nikdo kromě nás,“ povídám pojídačce psů. „Jenom žalářník, ale to asi nebude její bratr.“ Zapisovatel zaťuká na stůl dřevěným kladívkem a já zmlknu.

Jak Špindíra předpověděla, zapisovatel vyhlásí, jaký Chasy stihne trest. Dostane pár ran bičem a pak jí do ucha strčí rozžhavenou železnou tyč tlustou jako mužský palec. „A pokud bys někdy znovu měla stanout před tímto soudem,“ pokračuje zapisovatel, „budeš pověšena za hrdlo a budeš viset, dokud nezemřeš.“

Další bláznovství, odkdy člověk visí, dokud neobživne. Ale ostatním nic neřeknu. Říkám si to jen pro sebe. A pak si vynadám. Zlé myšlenky: pojídačka hříchů bude na mém hrobě jíst pastiňák.

Zapisovatel nás bere jednu po druhé. Některé budou viset, některé čeká bičování. Dívka s obličejem jako krysa má být upálena zaživa. Zapisovatel se ani na jednu z nás nepodívá. Na nic se neptá, jenom jestli se za nás nepřimluví důvěryhodní svědkové, což, jak dobře ví, se nestane. Pokaždé když se na to zeptá, v prsou se mi jako hvězda rozleje teplo. Pošesté nebo posedmé už mě jímá vztek, a to mě většinou z míry nic nevyvede. Chci, aby se už neptal. Nebo aby se na nás aspoň podíval.

„May Owensová,“ zvolá.

„Ano,“ odpovím tak nahlas, že překvapím sebe i žalářníka, který mě sjede pohledem. Ale dokázala jsem to. Zapisovatel se na mě podíval.

Dívá se dlouho. Nebo spíš zírá a mhouří oči, až jsou z nich tmavé čárky. Ať před tím ostatní dívky v duchu snily o čemkoli, ticho je přiměje zvednout hlavy. „May Owensová,“ zopakuje a tentokrát na jazyku převaluje každou hlásku. „Rozená Daffreyová.“

„Jsem Owensová,“ řeknu úsečněji, než jsem chtěla. Prsty mi okamžitě vystřelí k tátovu prstenu. Netuším, jak se k zapisovateli doneslo rodné jméno mé matky. Ani nemrkne. Srpečky černé mě nepřestávají sledovat. Možná mi nějakým kouzlem vidí do žaludku, jak jsem si předtím přála.

A potom zničehonic zavolá „Winnie Fletcherová“ a kouzlo se rozplyne. Všechny tupě civíme na zapisovatele. „Winnie Fletcherová!“ Zapisovatel se podívá na žalářníka a ten se podívá na nás. Winnie Fletcherová se nejistě postaví. „Vzala jednomu muži peněženku. Zaručí se za tebe nějaký důvěryhodný svědek?“

Po vynesení posledního rozsudku zapisovatel odejde těmi samými postranními dveřmi. Žalářník na nás mávne, abychom vstaly.

„Ale já nedostala trest,“ obrátím se k němu. Dokonce ani neřekl, co jsem spáchala. Jen vyslovil moje jméno. A jak se podíval.

Vracíme se zpět ukoptěným, vlhkým polednem do vězení.

„A co já?“ zeptám se opět žalářníka, když ho míjím u dveří do cely.

Pokrčí rameny, jako by si nad tím myl ruce, a odejde. Pohlédnu na ostatní dívky.

„A co já?“

Klopí přede mnou oči, stejně jako my všechny předtím před Krysou.

—

Neznat svůj trest je skoro horší než být odsouzená. Holky, co mají viset, oběsí za tři dny.

„Pověsí mě společně s nimi?“ zeptám se žalářníka skrz mříže, ale jeho tvář je jako z kamene. „Mám se připravit?“

Ne že bychom si měly tolik co chystat. Winnie slibuje jedné z děvek své boty za to, že sní její hříchy. Když uvězněný člověk není bohatý, dostane se mu jednoduché konzumace, která je vyhrazena pro ty, kdo se před smrtí nemohou vyzpovídat. Děvka odmítne.

„Ale tvoje duše je už stejně ztracená,“ tvrdí. „Určitě ti to neublíží. Moc toho není. Jen krádeže a nějaké lži, přísahám.“

Druhá děvka zavrtí hlavou dřív, než se jí Winnie vůbec zeptá. „Na pojídačku hříchů se nesmí nikdo podívat. A ani se jí dotknout. Jak bych mohla pracovat, když mě nikdo neuvidí nebo se mě nebude moct dotknout?“

Krysí dívka je úspěšnější. Nabídne pojídačce psů měďák za to, že její sestře donese nějaký medailonek. Slibuje, že až úkol splní, sestra jí dá další.

„Ale ne dřív než příští podzim,“ upozorňuje pojídačka psů. Ve vězení má strávit jaro a léto, tak dlouho, dokud za ni rodina nezaplatí pokutu.

„Však se nezkazí,“ prohodí Krysa na adresu medailonku a vloží ho pojídačce psů do dlaně. Já se tomu vtípku usměju, ale její oči se při setkání s mými zamlží.

—

Příští den trávím v myšlenkách na tátu. Vzpomínám, jak ležel na posteli přikrytý modrou prošívanou dekou a celý se třásl, poté co se řízl do ruky, když opravoval městský mlýn. Myslím na to, jak jsem přivolala doktora, ale ten ho jen přejel pohledem od hlavy k patě a řekl, že nemám dost peněz na nic, co by mohl udělat. Jak mě táta prosil, abych mu říkala, co vidím z okna, a jak mu nevadilo, když jsem s ním rozebírala každý svůj postřeh, přestože za pochodu měnily tvar jako mračna. Jak jsem nedokázala zavolat pojídačku hříchů a potom už bylo pozdě. Když jsem jednou ráno ohřívala mléko, táta se odpoutal od sebe sama a zanechal svou schránku a mě úplně samotné. Jeho stín v domě přebýval ještě týdny. Nebyl temný, jak stíny bývají, byl to prostě prázdný prostor ve tvaru mého táty. Vídala jsem ho koutkem oka a obracela jsem se s jistotou, že tam bude. Ale když jsem se podívala, nebylo tam nic.

Nejtěžší bylo nemít komu sdělovat postřehy, třeba že jsem viděla pavouka, když jsem si nad umyvadlem myla ruce. Nebo že když nahoru a dolů natřásám uschlé povlečení, dělají se vlnky jako na řece.

Zkoušela jsem mluvit s naší sousedkou Bessie. Když jsem si s ní poprvé přišla popovídat, byla vlídná, smála se a stejně jako matka mi říkala ty jedna štěbetalko. Ale jak dny míjely, začala jsem si všímat, že když mě vidí přicházet, trochu posmutní. Ze dnů se staly týdny a ona při mém příchodu hlasitě vzdychala, jako bych snad tiché vzdechy neslyšela.

Zkoušela jsem mluvit na kočku, která si ráda hrála v plevelu na mojí ladem ležící zahradě. Nebo jsem hovořila k vonnému sáčku s květinami, který matka nechávala na krbové římse. Mohla jsem se přetrhnout, jen abych pozdravila těch pár lidí, kteří si pořád chodili pro prádlo. Abych slyšela jejich „děkuju pěkně“ a na oplátku řekla „nemáte za co“. Někdy jsem při praní mluvila k jejich šatstvu, jako by to byli ti lidi, kteří ho nosí. Ale chybělo mi odpovídání. Takže i když jsem věděla, že mě Bessie moc nemusí, čekala jsem před okny, a když vyšla do zeleninové zahrádky, pelášila jsem se s ní podělit o novinky.

Jednou tam klečela, vedle sebe šest špinavých mrkví. Vybavuji si, že jedna byla krátká a zdeformovaná jako zlomený prst. Šla jsem jí povědět o vráně, která ozobávala starý kus kůže. Vstala, ještě než jsem se dostala k té kůži.

„Ne, ne, ne, přestaň. To už je příliš,“ zvolala. „Nejsem tvoje máma. Musím se starat o Lee a Toma. A ne ještě o tebe.“

„Jseš moje sousedka,“ odvětila jsem.

„Sousedský povinnosti k tobě mám vrchovatě splněný.“ Její slova na mě útočila ze všech stran. „Potřebuješ příbuzný a dole u řeky jich máš habaděj. Brebentit o tom, jak dneska ráno smrděl pes a kterej mrak vypadá jako jehně, si můžeš u nich.“

Příbuzní jsou to poslední, co potřebuju.

—

O dva dny později vypochodují holky, co dostaly provaz, z vězení. Žalářník ani nemrkne, když se zeptám: „Co bude se mnou?“

Zůstalo nás jen pár. Kvůli nočníku je to lepší. Máme jen jeden, a když je cela plná lidí, je rychle plný i nočník, takže musíme chodit čurat do rohu. Kdybych byla věděla, kolik je ve vězení chcanek, donesla bych si vědra a moč shromažďovala. Stará moč se dá prodat. S matkou jsme ji používaly k bělení prádla a valchařky s ní zase čistí čerstvou vlnu. Používají ji i modrobarvíři, ale nevím na co.

Přicházejí další holky. Nočník zase přetéká. Mezi nováčky je hodně zlodějek, včetně čtyř sester, které pracovaly v královské kuchyni a měly ve zvyku prodávat bokem nesnědené jídlo ze stolů královny Bethany, když zrovna se svým dvorem přebývala ve městě.

V kloubech roku, na jaře a na podzim, vyráží královna Bethany se svým dvorem po řece z velkého města v ohromných nákladních člunech, aby tu přebývala. Všichni se jdeme podívat, jak připlouvá, se služebnictvem, dvorními dámami a hromadami truhel a beden. Věští to práci a peníze. Město se ale tak nějak nepříjemně nafoukne, ulice se zaplní lidmi, vozy a koňmi a předváděči nejnovějších zpráv; dráteníci a prodavači cetek si postaví stánky a kolem se budou potulovat vandráci a žebráci, tak jako v té rýmovačce:

Skákal pes, starej pes,

by žebrákům unik ještě dnes

Sežral hřích a tulák ho pích,

měl péro na klobouku.

Čtyři sestry, co pracovaly v kuchyni, jsou taková skupinka sama pro sebe, klábosí, smějí se a někdy si pláčou na rameni. Sedávám u nich a předstírám, že k nim patřím. Mám tak pocit, jako bych měla kamarádky. Zdá se, že jim to nevadí.

„Za naší mámy nebylo protizákonný prodávat zbylý jídlo,“ řekne jednou ráno nejstarší sestra. „Byla to součást práce!“

„Všichni teď cejtěj, jak přituhlo,“ brblá jedna z těch mladších. „Víte, že královna nechává dvorní dámy, aby platily za svý živobytí,“ obrací se k těm z nás, které to nevědí, „jídlo, svíčky, dokonce i dříví na otop, i když pro ni dělají první poslední. Zlá královna!“

„Psst, Lilo,“ vyhubuje jí ta nejstarší.

„Něco takovýho si říkej jenom v duchu,“ doporučím jí nahlas.

„Gemma viděla, jak královna bodla jednu dámu nožem do ruky, protože hodila úsměv na jejího favorita. Čepel prošla skrz a zůstala zapíchnutá ve stole,“ tvrdí Lila.

„Stejně takový věci neříkej, jestli nechceš, aby ti vyřízli jazyk a pověsili ho z hradeb,“ varuje nejstarší.

„Svatba by to hned vyřešila,“ ozve se další sestra. „Už by nebyli žádný favoriti.“

„Aby nás boje o její ruku nezavlekly do další války,“ hrozí se nejstarší.

„Jen si to představte, královská svatba,“ zasní se Lila. „Spousty peněz a spousty jídla.“

„Doufám, že si nevezme nějakýho cizáka,“ řekne nejstarší. „U nás se najde tolik dobrejch partií. Na jihu, na západě, na severu.“

„Seveřani nejsou cizáci?“ divím se. Všichni vědí, že muži na severu nosí sukně, jedí akorát nákyp a obtáhnou cokoli, chlapa, ženskou, a snad i vlastní ovce. Sestry spolu dál klevetí, jako bych nic neřekla.

„Pamatujete na toho mladýho nápadníka v červenejch punčochách?“ připomene ta nejmladší a všechny se začnou řehtat. Potom postupně utichnou a s povzdechem se schoulí jedna k druhé jako hrdličky v holubníku.

Podle sousedky Bessie králové a královny prostě válčí, tak to holt je.

„Ale vždyť válka už byla,“ posteskla jsem si jí jednou, když jsem byla malá, „můj děda v ní padl.“

„Jo, jenže to bylo za starýho krále. S tím už je ámen a nic moc po něm nezůstalo. Jenom dvě dcery, Maris a Bethany, a celá země rozhádaná kvůli tomu, čí víra je lepší.“

„Nejde o to, kdo z nich je starší?“

„No tak upaluj na hrad a pověz jim: ‚Vaše Výsosti, s prominutím, kvůli starý a nový víře už se nemusí bojovat. Zavolejte královskou kojnou, koho že odstavila dřív.‘“ Bessie a její dcera Lee propukly v neovladatelný chechot. Lee si pořád myslí, že cokoli ohledně prsou je k smíchu, i když se narodila celý rok přede mnou.

V té víře se dá těžko vyznat, ale něco přece jen vím: starý král zavedl novou víru, a dokud seděl na trůnu, museli novou víru vyznávat taky všichni ostatní. Pokud jste byli eucharistiáni čili patřili jste ke staré víře, mohlo vás to stát život. Všechny oltáře staré víry byly zničeny a růžence lehly popelem na skládkách. Jenže pak umřel.

Královnou se stala Maris, jeho starší dcera. Ta byla eucharistiánka. Donutila všechny, aby se vrátili ke staré víře a upalovala každého, kdo se vzepřel. Říkalo se jí Krvavá Maris, i když to měla být spíš Popeleční Maris, protože lidi upalovala, nemasakrovala. Dvakrát královna Maris oznámila, že je v očekávání. A dvakrát se žádné dítě nenarodilo. Takže když umřela, stala se královnou její sestra Bethany. A ta se hlásila k jaké víře? K té nové, prosím pěkně. Takže všichni zase museli přejít k nové víře. Tam, zpátky, tam, zpátky. A nebyla to žádná legrace. Od domu k domu chodili biřici, kteří vás ztloukli, když jste se k nové víře nepřidali. Ale všimla jsem si, že Krvavá Bethany se jí neříká. Aspoň ne nahlas. A boje pořád neskončily. Jenže teď se bojuje o to, který nápadník získá naši královnu, stane se králem a vnutí jí svého dědice.

—

Uběhnou další dny. Vyhloubím si ve slámě vlastní malé zákoutí. Když se všude ozývá chrápání a oddychování, člověku se těžko spí, ale mít společnost je uklidňující.

„Ve vězení to není tak zlý, jak by sis myslela,“ utěšuju novou holku, sotva větší než dítě. „Ale bacha na štěnice.“

Nadzdvihne spodničku a předvede pokousané nohy. Takže o tom něco ví.

Celé dva dny nepřestane pršet. Střechou protéká pramínek, který si vyhloubí cestičku prostředkem hliněné podlahy a rozdělí nás tak všechny do dvou břehů. Táta by tu střechu za den spravil.

Věci prostě chtějí fungovat správně, říkával. Zaposlouchej se, a ony ti samy řeknou, co potřebuje opravit. Přitiskl ucho k zámku. Tak zaseknutá pojistka? Podíváme se na to.

Vzpomínám, jak si táta jednou přinesl domů na opravu náhrdelník patřící jednomu obchodníkovi s bavlnou. Bylo to uprostřed léta a mně bylo devět. Náhrdelník měl přetržený řetízek, a když ho táta spravoval, ukázal mi červený kámen uprostřed. Byl moc krásný. Potom mi ukázal zadní stranu. Byla to štrasová napodobenina. Svěsila jsem koutky.

„Na tom nesejde,“ řekl táta. „Leskne se tak jako tak.“

Všichni Owensové uměli spravovat věci. Owens. Rozebírám to jméno na písmenka. Všechna mi znějí široce a otevřeně, jako teplý jarní vítr. Jsem taky Owensová.

Když jsem oslavila desáté narozeniny, táta mi řekl, že je čas, abych si vybrala povolání. „Peru prádlo,“ odtušila jsem. „Stejně jako dřív matka.“

„Tvoje matka prala prádlo, protože nic jinýho neuměla,“ poučil mě.

Táta nevěděl, že uměla spoustu věcí. Uměla si schrupnout jako kočka v nóbl povlečení, které k nám nosila děvečka od obchodníka s vlnou. Nebo se strojila do nočních košil paní Burleyové a předstírala, že je královna a má erb a korunu. Noční košile byly z hedvábí, který vykakali červi. Když jsem to slyšela, donesla jsem jí pytlík žížal a předala jsem jí je v našem svátečním porcelánu. Myslela jsem si, jaký je to skvělý dárek, ale ona mi všechny ty žížaly hodila na hlavu a poslala mě spát bez jídla, ledaže bych snad chtěla jíst ty žížaly.

Představuju si, jak teď matku v zemi žížaly ze všech stran okusují.

Smýšlet špatně o mrtvých: pečený holub.

Rodina mojí matky byli Daffreyovi. Jméno, co má barvu jako vnitřek potlučeného jablka. Všichni jsme měli stejné vlasy, černé a hrubé jako srst ovcí, které se nechovají kvůli vlně, ale na maso. Všichni jsme měli stejný nejistý úsměv a důlek ve tváři ve tvaru ustřiženého nehtu.

Když jsem byla malá, příbuzné ze strany Daffreyů jsem moc nevídala. Táta říkal, že nejsou jako my. Myslel tím, že to nejsou slušní lidi. Přímo to neřekl, ale já jsem to věděla.

Rok po matčině smrti k nám přišla pramáti Daffreyová se dvěma hromotluky, mými strýci. Namířila na mě prst zkroucený jako březová větvička: „Zjistila jsem něco novýho o tadytý. Pude teď s náma.“

Táta se jim snažil postavit. „Vždyť je ze zákona moje.“

„Tak tvoje?“ opáčila pramáti.

Tehdy jsem jedinkrát slyšela tátu klít.

Zrnka ječmene na hrobě,

rouhačovu duši vykoupí.

Mým strýcům se nemohl rovnat. Stačila jedna rána, a byl na zemi. Tak se stalo, že jsem se na rok ocitla u Daffreyových. Byl to ten nejtemnější rok mého života.

Dům Daffreyových stál dole u řeky, na místě, kde se zem pod nohama propadala a čvachtala. První týden roku, který jsem strávila u Daffreyových, mě pramáti držela přivázanou na vodítku u kuchyňského krbu, aby si pojistila, že neuteču. Byla tvrdá a ohnutá jako starý ořech, jádro celé černé a kyselé.

„Tvůj strýc donutí tvýho otce, aby nám zaplatil, a potom si budeme žít jako králové.“

Na život po královsku neměl táta peníze, ale mlčela jsem a jen se svezla na zem, co nejdál od krbu.

A potom dorazili moji bratranci. Dva kluci podobně staří jako já. Měli s sebou pytel akorát tak velký, aby s ním šlo hrát na slepou bábu. Dali mi ho na hlavu a vmžiku jsem na těle ucítila jejich ruce, které mě svlékaly, dokonce i spodničku. Snažila jsem se tu kápi servat, ale jeden kluk ji přese mě držel nataženou. A když jsem byla nahá, osahávali mě úplně všude, dokonce i mezi nohama. Jak jsem se snažila vyprostit, zakopla jsem a prudce vrazila do okraje krbu. Zůstalo mi po tom na pravém rameni vypálené V. Uslyšela jsem kroky, hřmotný a drsný hlas mojí pramáti a pak jsem osaměla. Kápě se mi svezla z obličeje, uvnitř dvě hlemýždí cestičky od slz a nudlí. Pramáti mi potom odřízla vodítko, ale ubezpečila mě, že jestli se hnu z kuchyně, zase mě sváže a nechá kluky, ať si se mnou dělají, co chtějí.

Kvůli Daffreyovým jsem ten ďolíček ve tváři vždycky nesnášela, nesnášela jsem, že mám nějaký jejich rys.

„Ale ty jseš před nima o jeden napřed,“ utěšoval mě táta, když mě dostal zpátky. „Protože máš taky důlek na bradě. Ten nikdo z nich nemá. A je to náramně vzácná věc, takovej důlek na bradě. To nemají ani dva lidi z dvaceti.“

Když mi chybí táta, točím si prstýnkem, někdy tak moc, že si odřu prst.

—

Ve vězení uběhne další týden a k soudu odmašíruje další várka dívek. Jsou plné naděje, nervózní, celé vyjevené. Já si připadám starší, moudřejší. A potom, právě když z cely vychází poslední z nich, žalářník zavolá: „May Owensová.“

A najednou jsem i já plná naděje, nervózní a celá vyjevená. „Něco novýho?“ zeptám se.

Žalářník jen odvrátí pohled.

U bočních dveří do soudní budovy dnes stojí dva božidejové nové víry v černých hábitech. Přemýšlím, jestli mají za úkol se za nás modlit. Zapisovatel projde seznam všech dívek. Stejně jako předtím oznámí jejich zločin a zeptá se, jestli se za ně může někdo zaručit. Sestry, které pracovaly v kuchyni, budou muset zaplatit pokutu, ale dnes půjdou domů.

Zapisovatel čeká až na konec, kdy už jsou vyneseny všechny rozsudky, a pak zavolá mé jméno. Tentokrát neotálí. Vůbec se na mě nedívá. Dokonce ani nevzhlédne. Jen prý, že ho něco tíží. Nebo sníží. Sníží mi trest. Chápu jen tolik, že mě nepověsí a ani nebudu muset platit. Dostanu jiný trest. Mezi ostatními holkami to zašumí. V temeni hlavy mi pulzuje krev. A taky v uších. V srdci se mi probudí jiskřička naděje. Jedna ze sester na mě povzbudivě kývne a já se na ni usměju. Takže když zapisovatel řekne: „Stane se pojídačkou hříchů!“, nejdřív mu nerozumím.

„Pardon?“ zvolám hloupě. Jako kdyby se zapisovatelé nechávali zpovídat nějakými holkami.

Zapisovatel posunkem přivolá dva božideje. Prvnímu se něco zaleskne v ruce. Druhý nese truhličku a rozdvojenou hůl. Zamíří ke mně a já najednou ze všeho nejvíc toužím přetáhnout si přes hlavu prostěradlo a schovat se. První zdvihne těžký mosazný obojek, na němž vepředu visí veliké nakloněné písmeno S a který vzadu uzavírá těžký zámek. Podrží mi obojek nad hlavou a odříká starou formuli:

Pojídačka hříchů kráčí mezi námi,

nikdo ji nevidí, neslyší.

Hříchy našeho těla se stanou jejími,

ponese si je do hrobu.

Nikdo ji nevidí, neslyší,

pojídačka hříchů kráčí mezi námi.

Božidej mi dá na krk obojek. Je těžký a studený, kromě míst, kde se ho dotýkal rukama, a najednou mám před sebou obraz koňského udidla, jako by mi ho měl v příští chvíli strčit do úst. Ale stane se něco horšího. Druhý božidej se chopí zámku a můj okov prudce zaklapne. Cvaknutí v drážkách mi projede až do žaludku.

Chňapnu po obojku. Prsty přejíždím kolem dokola a zkouším nahmatat zámek. Vší silou zatáhnu. Veškerou silou svých paží pradleny a širokých prstů, které mám plné mozolů. Mosaz se mi zařezává do krku, ale stejně tahám. Tak usilovně, až se svalím na zem. Drží pevně.

Chci zvolat: „Proč já?“, ale ve chvíli, kdy slova ve vzduchu začínají nabývat tvar, všude kolem mě se pozvednou hlasy odříkávající společně Stvořitelovu modlitbu:

Stvořiteli můj, věčně ať září světlo tvé,

nechť z tvého jména zázraky povstanou.

Ochraňuj nás hříšné,

nyní i v hodině smrti.

Znovu se je pokusím překřičet: „Prosím!“ Zvuky ve svém hrdle však sotva vnímám. Pohltila je Stvořitelova modlitba. Nikdo mě neslyší. Nikdo neposlouchá.

První božidej má oči upřené ke stropu, ale když promluví, vycítím, že jeho slova jsou určená mně: „Pojídačka hříchů ponese až do hrobu na svých bedrech hříchy všech lidí. Ona jediná se nemůže nikdy vyzpovídat a dostat rozhřešení. Pokud však bude věrně a s opravdovou zbožností a pokorou sloužit Stvořitelově vůli, Eva si na pojídačku hříchů po její smrti nebude moci činit nárok. Její duše se vznese ke Stvořiteli. Ale Stvořitel ví vše. Po celý život mu bude muset podřizovat všechny své myšlenky a činy.“

„Sejmi mé jho,“ pronese druhý božidej a spolu s ním taky všichni lidi v místnosti, jako když se končí modlitba.

Druhý božidej pak otevře truhlu. Uvnitř je jehla, lahvička inkoustu a kleště, jaké používají kováři. Začnu se soukat z lavice, ale vtom druhý božidej vezme hůl a sevře mi krk do vidlice na jejím konci. Přitlačí mě ke zdi, až zůstanu uvězněná jako nějaký darebák vsazený do klády. První božidej vezme kleště, násilím mi otevře ústa a chytne jazyk.

Vytetovat mi inkoustem a jehlou na jazyk písmeno S zabere dost času. Dost na to, abych měla jazyk tak vysušený, že vpichy stěží cítím. Dost na to, aby můj vzlykot přešel do zajíkavého oddychování a potom škytavky. Jakmile božidejové skončili, propustili mě. Jazyk mi v ústech pulzuje, mám ho celý oteklý a na něm chuť krve a toho odporného inkoustu, který mě jednou pro vždy označil jako pojídačku hříchů. Dokud neumřu, budu to já.

Dívka vedle mě peláší pryč, jako by mi začínala černat kůže a na těle se objevovaly puchýře, jako bych měla mor. Ostatní, jejichž tváře se ke mně předtím v úžasu, povzbudivě i závistivě obracely, ode mě odpadávají jako nacucané pijavice. Naposledy se na mě podívají. Téměř naposledy se na mě někdo podívá.

2. JEHNĚČÍ HLAVA

Když vyklopýtám na ulici, lidi se při pohledu na mě odvrací. Někteří utečou. Já taky prchám. Sejdu do příkopu, abych se vyhnula loužím a žebrákům.

Jakmile mi ten obojek nasadili, všichni v soudní síni odvrátili pohled. Mohla jsem myslet jenom na to, jak mi pulzuje jazyk, a tak chvíli trvalo, než jsem si uvědomila, že čekají. Za další chvíli mi došlo, že čekají na mě. Nohy jsem měla lehké jako obláčky a obojek mě tížil, jako by byl z kamene. S hlavou skloněnou, jako bych byla opilá, jsem prošla kolem ostatních holek, jež měly oči zabodnuté do země. Prošla jsem kolem zapisovatele, který měl oči přišpendlené k pergamenu. A kolem božidejů, co upírali pohled k nebesům.

—

Když jsem poprvé po několika týdnech spatřila svůj dům, bolestí se mi sevřela hruď. Kdy tak zchátral? Došky jsou poseté rzí a přední okenice visí nakřivo. Plevel dorostl skoro až k okenním římsám, jako by měl sežrat celý dům. Ten pohled mě rozesměje. Táta vždycky říkal, Pamatuj, odkud jsi. To se teda opravdu mám čím chlubit.

Chci utéct. Utéct do jiného města, kde by mě nikdo neznal, a předstírat, že ze mě nikdy neudělali pojídačku hříchů. Zvládla bych to? Čelit vrahům a zlodějům na cestách? Ale kamkoli bych se vrtla, všichni by věděli, že tam nepatřím. Vyhmátla by mě městská stráž a nechala by mě zbičovat nebo by mi vrazili rozpálený pohrabáč do ucha jako některým holkám ve vězení. Anebo hůř, našli by si mě lidi, jako jsou moji příbuzní Daffreyovi, a přivázali by mě u krbu nebo by ze mě udělali děvku. Pak si vzpomenu na obojek a na S vytetované na jazyce. S jako sin, tedy hřích. Jsem ocejchovaná. Ať se hnu kamkoli, jsem pojídačka hříchů.

Sotva se přiblížím ke svým starým dveřím, slyším, jak se za oknem někdo strká a přetlačuje. Snažím se je otevřít, ale jsou zatarasené.

„Tohle je můj domov!“ zvolám. Hned mi zase začne pulzovat jazyk a objeví se chuť krve. Ať mi dům zabral kdokoli, neodpovídá.

Z vedlejšího vchodu vyjde Bessie, aby se podívala, kdo to tak povykuje. „To je snad May, nešálí mě sluch?“ Když mě však spatří, poklesne jí čelist a hned ústa zase zavře jako čolek, co sežral mouchu.

„Bessie,“ vydechnu, tváře zmáčené slzami kvůli bolavému jazyku.

Bessie zaječí a začne odříkávat Stvořitelovu modlitbu. Vztáhne před sebe jednu ruku, jako by se chtěla chránit.

Ze dveří do kuchyně vyleze Lee. „Ale vždyť je to May,“ řekne. „Má kolem krku — matko! Vidíš, co má kolem krku?“

„Nikoho nevidíš, Lee!“ Lee stočí pohled k zemi. „Jestli na tebe promluví, musíš ji umlčet těma nejsvětějšíma modlitbama. I kdyby ti říkala cokoli.“

„Ale Bessie,“ opáčím. „Já nevím, co si mám počít.“

„Co to má s jazykem?“ vykřikne Lee. „Ona má na jazyku hada!“

„‚Stvořiteli můj, věčně ať září světlo tvé,‘“ odříkává Bessie. „Modli se, Lee!“

„‚Stvořiteli můj,‘“ začne Lee nejistě.

„Bessie, kam mám jít?“ škemrám.

Vidím, jak Bessie váhá.

Pomůže mi Lee, i když nevím, jestli to měla v úmyslu. „Kam půjde, matko?“

„No tak půjde k tý druhý, ne? Teď jsou dvě. Takže si podle mýho budou dělat společnost.“ Bessie se odmlčí. Čeká, až odejdu. „Žije nahoře v Northside,“ napoví mi.

—

Hříchy pojídají výhradně ženy, protože poprvé snědla hřích Eva: zakázané ovoce. Někdo tvrdí, že právě proto se za tolik hříchů jí ovoce. Ale jedí se i jiná jídla, jako je smetana a pórek, co vůbec není ovoce. Je v tom systém, protože s příbuznými hříchy se někdy pojí ta samá jídla, jako třeba smetana s chamtivostí i závistí. Někdy je to ale úplně nesmyslné. Proč se za krádež a špatné smýšlení o mrtvých jí pečený holub? Je to podobné, jako když máme dvě slova kámen a šutr, která znamenají to samé, ale znějí úplně jinak.

O pojídačkách hříchů kolují taky různé temné pověry. Lidi věří, že pojídačka je s každým hříchem, který pozře, blíž Evě. Takže když se podíváte na pojídačku hříchů, otevřete se tím Evinu zraku. A když uslyšíte její hlas, může vás to svést k pokušení, proto pokud pojídačka někdy promluví mimo výčet a konzumaci, odříkáte Stvořitelovu modlitbu, ve které utopíte její hlas. Nejhorší je se pojídačky hříchů dotknout. Nese to s sebou prokletí a slušným lidem se z toho udělají popáleniny. Sáhnu si na předloktí, ale kůže je na omak stejná jako vždycky.

Vzpomenu si na Jeníčka a Mařenku. V té pohádce je rodiče pošlou do lesa, aby nasbírali houby a lesní plody. Děti za sebou trousí žaludy, aby podle nich našly cestu domů, ale snědí je veverky. Začne být chladno a smrákat se a Jeníček s Mařenkou se bojí, že budou trpět hladem nebo mrznout, ale potom uvidí světýlko. Vychází z chatrče spletené z ostružiní, šípků, orobinců a dalších rostlin, které se jedí, když je nouze. Nejsou jejich, ale Jeníček a Mařenka mají takový hlad, že ty šípky a orobince stejně spořádají. Dveře od chatrče se otevřou a vyjde stará pojídačka hříchů. Pozve děti, aby se ohřály u krbu. Jeníček a Mařenka jdou dovnitř a omluví se, že jí z domu ukradli jídlo. Pojídačka hříchů se jenom usměje. Jeníček se u ohně stočí do klubíčka a usne, ale Mařenka zůstane vzhůru a slyší, jak pojídačka hříchů zpívá:

Ztracené děti bloudí,

domů je přilákám.

Nestydy, kradou a hřeší,

já se jim vysmívám.

Smaží se ve žhavé peci,

zítra před pánem stanou,

a pečeného holuba jim z rakví sním, sním, sním!

Mařenka v té pohádce místo toho strčí do ohně pojídačku hříchů a děti najdou cestu domů. Když jsem tu pohádku slýchala, vždycky jsem si představovala, že jsem Mařenka.

—

Pokračuju dál za severní hradní zeď, kterou nejvíc bičují větry. Northside patří k místům, kterými matky strašívají dcery. Ještě jednou budeš drzá, a prodám tě do Northside. Nevěděla jsem přesně, za jakým účelem by dívka mohla být prodána, ale to, co jsem si vyfantazírovala, mi stačilo. Možná to bylo i horší.

Okraj Northside vypadá jako zbytek města, jen trochu špinavější a krapet chudší. Všechny domy mají doškové střechy, šindele ani břidlicové tašky tam nenajdete. Jeden má dokonce místo zdi kus zplstnatělé vlny, který ve větru praská a nadouvá se. Po ulici, kterou se dám, pobíhají dva kluci v mužských šatech. Jsou jim velké, stejně jako mně matčina noční košile, když jsem si ji pro zábavu zkoušela. Oni si je ale vzali ven, takže to asi budou jejich opravdové šaty.

Kluci švihají klacíky do prasečího močového měchýře. Když mě spatří, stáhnou se k okraji silnice, chtějí se podívat, ale moc si netroufají. Zrovna když procházím kolem nich, strčí ten větší toho menšího mým směrem. Menší zděšeně vykřikne a obrátí se, aby většího ztloukl pěstmi.

Ten správný Northside představuje řada krčem a putyk, u každých dveří postávají po dvou po třech děvky a mávají na lidi, aby šli dál. „Chcete nakouknout? Jednu penci. Šáhnout si můžete za dvě.“

Všimnou si mého límce a po domech se začne šířit šepot. Všichni se snaží dívat někam jinam. Ale když procházím kolem, cítím na zádech jejich pohledy. Pořád nevím, kam vlastně jdu.

Řadu hostinců střídá ulice věštců. Vypadá to, že v Northside se podobně jako ve zbytku města dílny stejných řemesel soustředí do jedné ulice, ale tady to byly dílny, kde by člověk nechtěl, aby ho někdo viděl. Jedné věštkyni hoří u dveří vonné tyčinky. Možná je to Egypťanka. Bessie tvrdí, že Egypťané jsou jako čarodějové.

Na další ulici sídlí bylinkáři a lékárníci. V některých výlohách jsou nadpřirozené úkazy, jako třeba nenarozené sele v láku nebo jakési stvoření s tělem ve tvaru housenky, se spoustou, spoustou nožiček. Z té mi vstávají vlasy hrůzou na hlavě.

Ulice skončí, ale po domě pojídačky hříchů pořád ani stopy. Chodidla mám ve střevících celá bolavá. Z praní prádla jsem zvyklá na tvrdou práci rukama, ale ne nohama.

Lékárník v tenkém černém hábitu vyjde ze svého obchodu. Lačně se mi podívá do tváře a potom na prsa.

Tak klidně, jak mi to jazyk dovolí, řeknu: „Dobrý pane, kdepak bych našla —“

Přeruší mě hlasité zasyčení. Lékárník se zase zahalí do svého roucha, odříkává Stvořitelovu modlitbu a na hrudi a u boku kříží ruce ve Stvořitelově znamení. „Neproklínej mě!“ křičí a vrací se do obchodu, jako kdyby vůbec nechtěl vyjít ven.

Cítím v zádech pohledy, ale když se otočím, okenice se s klapnutím zavřou. Ulice se vyprázdnila. Víc než to. V prázdné ulici je pořád nějaký život. Tahle je najednou mrtvá.

Tak jako já uvnitř. V průběhu let jsem si často připadala prázdná. Prázdná neboli sama. Teď mám však v sobě něco horšího. Do srdce se mi vkrádá mrtvolný pocit. Vzhlédnu k nebesům. Je to vzdálené bílé nebe, kterému na mně ani za mák nesejde. Nevím, co si počít.

Z nitra ke mně promluví tátův hlas. Věci prostě chtějí fungovat správně.

Nadechnu se jeho hlasu. A zase ho vydechnu. Kolem prstu otáčím jeho prstenem. Stojím v ulici lékárníků.

V jaké ulici by se tak dala najít pojídačka hříchů? zeptám se jednoho oblázku na silnici.

V nějaké horší, než je ulice lékárníků, odpoví.

Kdo je na tom hůř než lékárníci? zeptám se brouka poblíž oblázku.

Žebráci, kydači hnoje, vyjmenovává. Modrobarvíři.

Vybavím si říční zákrut, jemuž se říká Hnojník. Řeka se tam rozšiřuje, zpomaluje a jsou z ní cítit hnijící zbytky prasat, které do řeky házejí zaměstnanci jatek, i hovna od kydačů, kteří se tam zbavují výkalů celého města, a tohle všechno odnáší říční proud. Území poblíž tohoto zákrutu se taky říká Hnojník. Sběrači, kteří ve městě shrabují odpadky, je tam na poli spalují. A právě tam musí žít i modrobarvíři. Jejich práce páchne tak odporně, že jsou nuceni žít v určité vzdálenosti od hradu. Na Hnojníku se shromažďují a mísí ty nejhorší pachy na světě. Není ubožejšího místa, než je Hnojník. Tak už asi vím, kde žije pojídačka hříchů.

Jakmile zavětřím, cestu snadno najdu. Jako první se přede mnou objeví jatka a pole s odpadky. Potom projdu kolem hromady hnoje a ulice vedoucí k modrobarvířům. Minu dokonce i starý Domus Conversorum, velký, kamenný příbytek, který se drolí jako sušenka a kde starý král nutil žít židy, co se chystali konvertovat k nové víře. Nepřekvapí mě, že i ten se nachází na Hnojníku.

Za tímhle vším je ještě poslední ulička. Domy jsou tu natěsnané na sebe a naklánějí se k řece, jako by se snažily utopit. Uprostřed ulice stojí dům, kde nade dveřmi visí staré mosazné S, přesně takové, jako mám na obojku. Tlející došky, zdi úpěnlivě volající po novém nátěru, ale jinak patrový dům s okenicemi na oknech. Dveře nejsou zavřené na závoru, a tak se do nich opřu a otevřu je.

Sedí na stoličce a v ruce drží džbán. Mávne na mě, ať jdu pryč, ani se na mě nepodívá. Nevím, kam bych se vrtla, a tak zůstanu.

Je zavalitá jako sud. Vypadá kvůli tomu jako obryně, ale pochybuju, že je vyšší než já. Bude průměrně vysoká. Musela pozřít tisíce hříchů. Uprostřed doušku se zarazí, jako by se zaposlouchala. Potom se otočí.

Neodvážím se pohlédnout přímo na ni, ale cítím, jak mě její oči obcházejí od hlavy k patě jako mouchy. Jiskra od ohně ozáří moje S. Pojídačka hříchů zadrží dech a pak najednou prudce vydechne, jako když spadne na podlahu pytel zrní. Potom se otočí zpátky ke krbu a znovu si přihne ze džbánu.

„Co mám dělat?“ zeptám se. Myslím teď, ale i obecněji. Co mám dělat?

Hlava se jí opět volně zhoupne, jako nějaké loutce. Má pěkně upito.

Sklopím oči. A potom vzhlédnu. Můžu se na ni dívat? Je pojídačka hříchů, ale to já taky. Nevím, jaká v tomhle případě platí pravidla.

Podívám se koutkem oka. Oči má jako kaštanově zbarvené měsíce v úplňku. Na hlavě záplavu medových vlasů a taky její pleť má barvu medu. Je hezká, ale zdá se, že se v ní něco pokazilo a už se to nikdy nespraví. Škytne a nabídne mi džbán. Když ke mně natáhne ruku, zachytím nějaký pach. Česnek. A pak si v duchu připomenu ten obrázek. Ji. Mladší. Menší. Je to ta samá pojídačka hříchů, která přišla pozřít hříchy mé matky.

Pořád napřahuje ten džbán. Tvrdý alkohol jsem ještě neochutnala.

Co můžeš ztratit? podotýká džbán.

Vezmu si ho a přihnu si. Teplá tekutina mi steče mezi rty a po bradě. Na jazyku mě tak ostře štípne, že zaječím. Stačím polknout jen pár kapek, než se z té bolesti celá rozkašlu. Pojídačka hříchů odtáhne džbán.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pojídačka hříchů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.