Most do budoucnosti

Laboratoř socialistické modernity na severu Čech

Matěj Spurný

Recenzovali:

PhDr. Michal Kopeček, Ph.D.

Prof. Dr. Eagle Glassheim

Mgr. Jakub Bachtík

Vydala Univerzita Karlova

Nakladatelství Karolinum

www.karolinum.cz

ebooks@karolinum.cz

Překlad Summary Derek Paton

Redakce Kamila Veselá

Obálka Jan Šerých

Na obálce Most, budova ředitelství dolů od děkanského chrámu,

foto: Johana Kratochvílová (signatura.cz)

Vydání první

© Univerzita Karlova v Praze, 2016

Text © Matěj Spurný, 2016

Photography © 2016

SOkA Most (č. obr. 1–8, 14–18, 22, 24, 25, 28–32; s. 9, 123, 181, 227), NA Praha

(č. obr. 11, 21; s. 93), Johana Kratochvílová / signatura.cz (obálka, s. 69, 257), Jiří

a Radek Balášovi (č. obr. 9, 10), Jiří Sozanský / Jiří Putta (č. obr. 26, 27), Estate of

Josef Sudek (č. obr. 20, 23), Kryštof Kříž / ČTK (č. obr. 12), Shirley Baker / ČTK

(č. obr. 13), George Steinmetz / Profimedia, Corbis (č. obr. 19)

Na propagaci knihy se podílí Antikomplex, z. s.

Text knihy je výsledkem postdoktorského projektu „Velký experiment socialistické

moderny“, jenž byl jako projekt č. P410-12-P596 podpořen Grantovou agenturou

České republiky.

ISBN 978-80-246-3332-9 (print)

ISBN 978-80-246-3349-7 (pdf)

ISBN 978-80-246-4163-8 (epub)

ISBN 978-80-246-4162-1 (kindle)

OBSAH

1. Předmluva: Uhlí pod dlažbou

2. Příběh

3. Starý Most

4. Likvidace

5. Myšlenka

6. Vyjednávání

7. Organizace

8. Každodennost

9. Myslet příběh

10. Pět perspektiv

11. Krajina a společnost

12. Zdroje legitimity

13. Veřejný prostor a hranice kritiky

14. Tváře modernity

15. Dva příběhy: Technika, moc a svoboda

16. Odcizení

17. Sudety

18. Cikáni

19. Bída a vzdor: Most jako místo paměti

20. Čísla

21. Uhlí

22. Technika a revoluce

23. Zkáza města jako investiční záměr

24. Utopie

25. Ideální město

26. Praxe utopie

27. Nová města pro nový věk

28. Válka proti tradici?

29. Československé variace

30. Město růží

31. Mezi Stalinem a Corbusierem

32. Diktatura péče

33. Město bez růží

34. Kritika

35. Tiché jaro

36. Město, les a kouř

37. Na obranu starého města

38. Smíření

39. Nová tvář modernity

40. Amalgám normalizace

41. Sametová likvidace

42. Most mezi minulostí a budoucností

43. Laboratoř modernity

44. Kde začíná současnost

45. Dialektika věku technokratů

46. Zkáza jako plod triumfu

47. Příběh nekončí

48. Prameny

49. Literatura

50. Seznam fotografií

51. Summary

1. Obálka

2. Tiráž

3. Obsah

4. Předmluva: Uhlí pod dlažbou

1. 1

2. 2

3. 3

4. 4

5. 5

6. 6

7. 7

8. 8

9. 9

10. 10

11. 11

12. 12

13. 13

14. 14

15. 15

16. 16

17. 17

18. 18

19. 19

20. 20

21. 21

22. 22

23. 23

24. 24

25. 25

26. 26

27. 27

28. 28

29. 29

30. 30

31. 31

32. 32

33. 33

34. 34

35. 35

36. 36

37. 37

38. 38

39. 39

40. 40

41. 41

42. 42

43. 43

44. 44

45. 45

46. 46

47. 47

48. 48

49. 49

50. 50

51. 51

52. 52

53. 53

54. 54

55. 55

56. 56

57. 57

58. 58

59. 59

60. 60

61. 61

62. 62

63. 63

64. 64

65. 65

66. 66

67. 67

68. 68

69. 69

70. 70

71. 71

72. 72

73. 73

74. 74

75. 75

76. 76

77. 77

78. 78

79. 79

80. 80

81. 81

82. 82

83. 83

84. 84

85. 85

86. 86

87. 87

88. 88

89. 89

90. 90

91. 91

92. 92

93. 93

94. 94

95. 95

96. 96

97. 97

98. 98

99. 99

100. 100

101. 101

102. 102

103. 103

104. 104

105. 105

106. 106

107. 107

108. 108

109. 109

110. 110

111. 111

112. 112

113. 113

114. 114

115. 115

116. 116

117. 117

118. 118

119. 119

120. 120

121. 121

122. 122

123. 123

124. 124

125. 125

126. 126

127. 127

128. 128

129. 129

130. 130

131. 131

132. 132

133. 133

134. 134

135. 135

136. 136

137. 137

138. 138

139. 139

140. 140

141. 141

142. 142

143. 143

144. 144

145. 145

146. 146

147. 147

148. 148

149. 149

150. 150

151. 151

152. 152

153. 153

154. 154

155. 155

156. 156

157. 157

158. 158

159. 159

160. 160

161. 161

162. 162

163. 163

164. 164

165. 165

166. 166

167. 167

168. 168

169. 169

170. 170

171. 171

172. 172

173. 173

174. 174

175. 175

176. 176

177. 177

178. 178

179. 179

180. 180

181. 181

182. 182

183. 183

184. 184

185. 185

186. 186

187. 187

188. 188

189. 189

190. 190

191. 191

192. 192

193. 193

194. 194

195. 195

196. 196

197. 197

198. 198

199. 199

200. 200

201. 201

202. 202

203. 203

204. 204

205. 205

206. 206

207. 207

208. 208

209. 209

210. 210

211. 211

212. 212

213. 213

214. 214

215. 215

216. 216

217. 217

218. 218

219. 219

220. 220

221. 221

222. 222

223. 223

224. 224

225. 225

226. 226

227. 227

228. 228

229. 229

230. 230

231. 231

232. 232

233. 233

234. 234

235. 235

236. 236

237. 237

238. 238

239. 239

240. 240

241. 241

242. 242

243. 243

244. 244

245. 245

246. 246

247. 247

248. 248

249. 249

250. 250

251. 251

252. 252

253. 253

254. 254

255. 255

256. 256

257. 257

258. 258

259. 259

260. 260

261. 261

262. 262

263. 263

264. 264

265. 265

266. 266

267. 267

268. 268

269. 269

270. 270

271. 271

272. 272

273. 273

274. 274

275. 275

276. 276

277. 277

278. 278

279. 279

280. 280

281. 281

282. 282

PŘEDMLUVA: UHLÍ POD DLAŽBOU

Město poslepované z panelových budov z dálky vypadá trochu, jako by je někdo poskládal z krabiček od sirek. Je protkané pravidelnou sítí širokých ulic, po nichž se dobře jezdí autem. Kostel, oddělený od města čtyřproudou dálnicí, tiše přihlíží zpovzdálí, jak se lidem žije v budoucnosti, kterou si vysnili. Místo něj šedesátitisícové metropoli vévodí osmnáctipatrový výškový dům. Sídlí v něm ředitelství těžebního podniku. Každý, kdo sem zavítá, rychle pochopí, že se tady přihodilo a možná stále ještě děje něco mimořádného. Ale co vlastně? A proč?

Vyprávění je dobré začít nedaleko panelového města, na severním úbočí vrchu Hněvín. Právě v těch místech bylo ve středověku založené královské město Most. Dnes se tu pod kopcem třpytí jen hladina jezera. Voda milosrdně ukrývá mimořádně dramatický příběh českých poválečných dějin.

Jedno lidské sídlo tu bylo vymazáno z povrchu zemského. Jiné, stejného jména, o pár kilometrů dál postaveno na zelené louce. Zaniklo jedno z nejcennějších historických měst severních Čech. Památky evropské gotiky i renesance, měšťanské domy, kláštery a kostely, tři náměstí, reprezentativní budovy a bulváry. To vše bylo zbouráno a odvezeno jako součást bezcenné skrývky. Náhradou vzniklo racionálně organizované město, o jakém snili zdaleka ne jen čeští moderní architekti a urbanisté. Město, které mělo lidem otevřít cestu k důstojnému životu.

Příčiny jsou zdánlivě zřejmé. Hlavním důvodem byl „černý poklad pod městem“. Uhlí, díky němuž Most zbohatnul a vyrostl, se po druhé světové válce, v časech cílevědomého budování „palivoenergetické základny“, stalo pro staré město osudným. Těžba se přesunula z hlubokých děr na povrch. Z okolí města přímo do jeho ulic.

Spokojit se s takovou odpovědí by ale znamenalo přijmout logiku inženýrů Severočeských hnědouhelných dolů. Z jejich pohledu existence uhelné sloje pod městem nenavozovala otázku, co dělat, ale naopak byla sama o sobě již odpovědí: těžit. Jako historik, a nikoli těžební inženýr, vycházím naopak z předpokladu, že s uhlím pod dlažbou historického města je možné se potýkat různými způsoby, a že tedy i příběh starého Mostu mohl mít řadu alternativ. Jsem přesvědčen, že tázání po kořenech a okolnostech rozhodnutí, jež určovala příběh tohoto města po druhé světové válce, ani s odstupem let neztratilo na naléhavosti. Co vlastně ve své době ospravedlnilo výměnu celého historického města za uhlí? Byl to kontext bývalých Sudet, tamního bezdomoví a vykořeněnosti? Byla to utopie pokroku a důstojnějšího života pro všechny? Nebo spíše specifická forma inženýrského technokratického myšlení redukující svět na ekonomické ukazatele? Co bylo specificky komunistické, a co obecná součást modernistického diskurzu šedesátých a sedmdesátých let 20. století? Dají se na Východě či Západě najít podobné příběhy? Proměňoval se během oněch třech desítek let, kdy se o likvidaci a stavbě města uvažovalo a následně se obojí uskutečňovalo, převládající způsob myšlení lidí o jejich životním prostředí, o tom, co je znakem civilizovanosti a co všechno patří k důstojnému životu? Co z myšlenkového světa doby se odráželo v oficiálních narativech o osudu města Most a co v kritické publicistice či v umění?

Odpovědi nenajdeme ani pod hladinou jezera, kde kdysi stávaly staré domy, ani mezi betonovými zdmi nového města. Je nutno se vypravit o pár desítek let do minulosti a pokusit se prostřednictvím stop v pramenech porozumět myšlenkovému světu doby, kterou příběhy jako ten mostecký spoluutvářely. Právě to je záměrem této studie. Studie, která nechce pouze vyprávět příběh jednoho severočeského města v časech státního socialismu. Jde tu o víc než o pár desítek let vzdálené děje a o jedno město. Jde o porozumění světu, který obýváme a spoluutváříme.

PŘÍBĚH

Kde je Daidalos, aby mohl hledat, volat a naříkat?
Není tu Daidalos, stojí už desítky let u bucharu v lounských dílnách,
nebo tvaruje izolátory v porcelánce, a na křídla už nějak pozapomněl.
Syn se vydal sám, bez něho, nepotřeboval ho, poslouchal jenom svůj hlas,
který mu vynašel křídla, aby se dostal do středu vůle a ovládání,
samoty a radosti,do svého srdce. A možná, že to byl Daidalos,
který ho s povzdechem sledoval, možná že s troškou závisti,
možná že s vědoucím úsměvem nebo smutkem, který těžko
zaženeš i douškem ohně v hrdle, zajíkajícím se vzpomínkou.
Nebyl tu Daidalos, nemohl uvidět ten rozbitý trup, ta křídla rozpadlá,
obnažené kosti s kůží strhanou… A hora po tom úderu se ani nezachvěla.
Emil Juliš, 1969[1]

Dějiny starého Mostu můžeme chápat jako doklad o sebezničující moci moderního lidstva. Můžeme jim ale rozumět i jako ukázce ochoty obětovat pracně vytvořené, ale již doslouživší lidské dílo nově budovanému, lepšímu a racionálnějšímu světu, jenž má vzniknout na jeho troskách. Můžeme je vyprávět jako příběh o pýše předcházející pád. Nebo jako novodobou variaci na téma povstání z popela. Ačkoliv v sobě zcela jistě nesou odlesk obou mýtů, o Ikarovi i Fénixovi, je dobré se od těchto apriorních představ oprostit a snažit se poznávat okolnosti a prostředí, v nichž se drama města odehrávalo. Tedy hledat odpověď na otázku, jakým městem vlastně byl starý Most, jaký byl v severních Čechách vztah mezi těžbou uhlí, společností a politikou, jakými myšlenkami se nechali v padesátých a v šedesátých letech vést aktéři, kteří hráli klíčovou roli v procesu rozhodování o osudu města, a jak se jeho příběh promítl do životů lidí, kteří tu byli doma. Neutvrzovat se v prvotním obdivu či znechucení, nezůstávat u příběhu s jednoduchou pointou, ale snažit se rekonstruovat zřejmě nejdramatičtější období dějin města Mostu v širokých souvislostech i s jejich rozpory a ambivalencemi.

1Z básně Emila Juliše „Ikarova proměna“, in: Juliš, Emil: Pod kroky dýmů, Most 1969, s. 11–13.

STARÝ MOST

Nechci a nemohu podrobně popisovat dějiny starého Mostu od jeho založení v první polovině 13. století až po demolici posledního domu na prahu jara roku 1987. Pro porozumění souvislostem jeho likvidace, je ale potřeba získat rámcovou představu o historické stopě, kterou staré město reprezentovalo, a o stavu města na prahu šedesátých let 20. století, kdy se rozhodovalo o jeho dalším osudu.

Dějiny města Mostu byly od jeho založení ve 13. století neseny principem, který v různých obměnách přetrval až do 20. století. Je jím mocenský zájem na existenci města a jeho konkrétní podobě. Most byl založen jako královské město z popudu českého krále Václava I., který se s ohledem na strategickou polohu a ekonomický potenciál rozhodl pod Hněvínem vybudovat nové mocenské centrum severozápadních Čech. Starý Most vznikal plánovitě, na základě urbanistického konceptu s převládajícím pravoúhlým členěním, byť tento koncept nebyl v důsledku členění terénu i rychlého růstu města ve 13. století zcela dodržen. Zájem moci na existenci města hrál zcela zásadní roli také v jednom z nejtěžších okamžiků jeho existence, totiž po požáru, jenž roku 1515 zachvátil a během dvou hodin zničil téměř celé město. Novou výstavbu podpořil král Vladislav II. Jagellonský, a přispěl na ni dokonce i papež. Právě v období této unikátní obnovy města vznikla většina jeho historicky nejcennějších staveb, dochovaných do dvacátého století: měšťanské renesanční domy a především děkanský chrám Nanebevzetí Panny Marie, výjimečné dílo pozdní gotiky a jeden z největších kostelů v celých Čechách.[2]

Vedle panovnického a státního zájmu na existenci města určovala od počátku dynamiku jeho vývoje také těžba nerostných surovin v Krušných horách a v Podkrušnohoří, v posledních dvou staletích především těžba hnědého uhlí, které se nacházelo dokonce i pod samotným Mostem. Touha těžit výrazně zesílila v druhé polovině 19. století, v době převratných změn technologií i fungování kapitalismu. Do plánování podoby města a jeho bezprostředního okolí vstupují noví aktéři, jejichž plány, potřeby a možnosti otevírají zcela nové a v lecčems rozporné perspektivy – od dynamického rozmachu až po úplnou likvidaci města. Jak bude podrobněji popsáno dále, začal se život města a jeho lidí do značné míry podrobovat potřebám trhu s uhlím. Existence a podoba Mostu tak byla opět zásadním způsobem ovlivňována sílící mocí, tentokrát mocí hospodářskou (o níž se ve specifickém smyslu dá hovořit i v období státního socialismu).

Město samozřejmě netvoří jen nadosobní mocenské struktury, jakkoli ty hrají v dějinách Mostu ve srovnání s jinými sídly na území českých zemí mimořádně významnou úlohu. I zde určují konkrétní podobu života a architektury lidé, kteří město obývají. V té souvislosti narážíme na druhý výrazný princip, který spoluurčoval život starého Mostu. Je jím od počátku přítomná heterogenita, rozmanitost společnosti, která jej spoluutváří; a to jak ve smyslu jazykovém (etnicity), tak – alespoň v klíčovém období rozmachu a obnovy města v 15.–16. století – ve smyslu náboženském.

Most byl od svých počátků městem nejen královským, ale také místem intenzivního náboženského života. Ve Vsi sv. Václava, jednom ze sídelních jader budoucího města, stál nejen první kostel na území Mostu, ale byla zde také komenda křižovníků. Postupně v samotném městě přibyly kostely a kláštery magdalénitek a minoritů, v 18. století pak ještě kolej piaristů. Za husitských válek patřil Most ke katolickým baštám, ubránil se husitskému obležení a kromě zmíněné komendy křižovníků tak nebyl zničen. Na přelomu 16. a 17. století tu však i díky saskému vlivu na čas převládli luteráni.[3] Právě potýkání luteránů a katolíků poznamenalo i protahující se stavbu centrální mostecké církevní stavby: pozdějšího kostela Nanebevzetí Panny Marie, postaveného v architektonickém slohu pozdní gotiky se zcela mimořádným řešením konstrukce a pozoruhodnou, na svoji dobu moderní estetikou vnitřního prostoru.[4]

Určovat národnostní složení obyvatelstva před rokem 1848 je mimořádně obtížné a v jistém ohledu nemožné – ač to česká i německá historiografie po desetiletí s oblibou činila v zájmu ospravedlnění těch či oněch nároků. Až do poloviny 19. století nebyla národnost pro individuální ani kolektivní identitu důležitá, a tak o ní na rozdíl od náboženské příslušnosti nemáme dostatek dokladů. V případě Mostu je však zřejmé, že jeho dějiny utvářeli jak lidé, jejichž mateřským jazykem byla čeština, tak i ti, jejichž mateřštinou byla němčina. Most jako královské město nebyl založen v souvislosti s německým osidlováním pohraničních území, nejpozději od 15. století se ale v úředních dokumentech i mezi obyvatelstvem díky saskému vlivu a posléze i luterské reformaci prosazuje němčina. V 18. a v první polovině 19. století byl Most jazykově německým městem. Český vliv začal posilovat až v souvislosti s rozvojem těžby uhlí, kdy bylo třeba pracovních sil i ze vzdálenějších oblastí. Tento trend zprvu proměňoval národnostní strukturu spíše na venkově, samotné město zůstávalo převážně německé (ještě v roce 1880 se 90 % Mostečanů hlásilo k německé národnosti, v roce 1910 to bylo přibližně 85 %)[5]. Jakkoli se v meziválečném období tato situace poměrně rychle měnila (v roce 1921 se již 9261 z 27230, tedy přibližně třetina, obyvatel Mostu hlásilo k české národnosti, v roce 1930 to bylo 9740 z 28212)[6], tvořili až do druhé světové války zdejší měšťanskou vrstvu (tj. zároveň vrstvu vlastníků pozemků a nemovitostí) v naprosté většině Němci. Sociální rozdělení a konflikty se tak do jisté míry překrývaly s národnostním uspořádáním (byť vedle českých horníků a německých „uhlobaronů“ samozřejmě existovali i němečtí horníci a – vzácněji – české střední či vyšší vrstvy).

1. Most v neklidných časech sociálních protestů jako dosud převážně německé město. Hvězdná ulice ve třicátých letech 20. století.

Situace se radikálně mění po roce 1945: ve městě zůstává jen několik stovek Němců, většinou nutně potřebných horníků a specialistů s rodinami, a definitivně se tak rozpadá předválečná struktura zdejší společnosti. Na rozdíl od oblastí s kontinuálním osídlením zde také dochází k náhlé sekularizaci: náboženský život a s ním pociťovaný smysl existence církevních památek se po roce 1945 téměř vytrácí. Vedle navracejících se starousedlíků a Čechů z vnitrozemí sem přicházejí i lidé zdaleka, kteří si jen těžko zvykají na život v průmyslovém a urbánním prostředí. Tisíce z nich také v následujících letech opět odchází; Most a Mostecko se jim nikdy nestanou skutečným domovem.[7]

Vedle těchto diskontinuit ovšem můžeme i po roce 1945 sledovat kontinuity, především v onom klíčovém vlivu, který na podobu Mostu měla politická a ekonomická moc. Navzdory tomu, jak zásadní mezník českých dějin představuje květen 1945, můžeme sledovat úspěšný a nepřerušený rozvoj systému, na němž se Most během posledního půlstoletí před válkou stal zcela závislým, totiž těžbu a distribuci hnědého uhlí a produkci elektrické energie. Zatímco v řadě obcí severočeského pohraničí se první týdny po osvobození nesly ve znamení divokého vraždění a vyhánění Němců, na Mostecku se zejména čeští starousedlíci z řad horníků soustředili na zachování těžby v dolech i velkolomech, zachování výroby paliv v chemické továrně v Záluží i zachování výroby elektrické energie. Tedy na zachování základních funkcí průmyslu nezbytných pro existenci moderní společnosti. Lidé mizeli a jiní přicházeli, kláštery, kostely i celé urbanistické struktury se stávaly přežitky minulosti, ale systém, základní vztah mezi průmyslem, politikou a společností formující město Most a jeho okolí již desítky let před válkou, byl zachován. Jeho chod nepřerušila ani válka, ani osvobození, vyhnání, ani dosídlení, poválečné konfiskace, ani znárodnění padesátých let.

Výslednicí všech výše popsaných vlivů jsou kontrasty charakteristické pro starý Most padesátých a šedesátých let. Kontrasty, s nimiž město vstupuje do období, kdy budou regionální i celostátní ekonomické a politické elity rozhodovat o jeho bytí a nebytí. Prvním z nich je rozpor mezi vysokou historickou a památkovou hodnotou starého města a zanedbaností jeho historických památek, řadových domů i veřejného prostoru. Obrazy špinavého, zašlého města, jak je starý Most dodnes zapsán v paměti mnoha jeho někdejších obyvatel i návštěvníků, nejsou dány jen dodatečnou snahou o ospravedlnění toho, co se stalo. O katastrofálním stavu města nám podává zprávu historická literatura, fotografie a řada dobových přehledů a šetření mapujících stav města.[8]

Na základě těchto materiálů, jakkoli některé charakteristiky v nich mohly být účelově nadsazené, je možné si učinit představu o tom, jak v posledních dvou desetiletích své existence vypadal starý Most a jak se v něm žilo. Obývalo jej tehdy kolem 15 000 lidí, něco přes 5000 rodin. Více než desetina z nich nežila samostatně, dvě a více rodin se tísnily v jednom bytě, 60 % obyvatel žilo v jednopokojových bytech, v naprosté většině bez koupelny. Ani větší byty zpravidla neměly koupelnu. 300 z 1300 domů bylo v havarijním stavu, a aby se v nich dalo dále bydlet, vyžadovaly okamžitou opravu střech, zajištění statiky, rekonstrukci vodovodu či kanalizace. Na jaře roku 1963 se zřítilo několik domů na Mírovém náměstí, což nejen potvrzovalo relevanci zmiňovaných šetření a zpráv, ale především přispívalo k prohloubení atmosféry obav a nespokojenosti.[9] Na té se podepisovaly i výpadky elektřiny a pitné vody (vodovodní síť sloužila bez komplexnější opravy 40–80 let). Stav historických památek v podstatě odpovídal stavu ostatní zástavby, i když na jejich opravu bylo ještě v průběhu padesátých let vyčleněno několik set tisíc korun.[10]

Příčinou tohoto stavu nebylo zdaleka jen zastavení veškerých investic do města v souvislosti s rozhodnutím o jeho likvidaci (většina zmiňovaných zpráv toto rozhodnutí naopak předchází), ba ani veřejné tematizování úvah o tomto kroku přibližně od druhé poloviny padesátých let. Stav města nebyl důsledkem pěti, ba ani patnácti let účelového zanedbávání, ale spíše půlstoletím nejistoty ohledně jeho dalšího osudu. Nejpozději v meziválečném období se mezi politiky a experty vědělo a mezi lidmi tušilo, že budoucnost starého Mostu je otevřenou otázkou. Otázkou, jejíž zodpovězení nebude nutně odrážet vůli obyvatel města, ale spíš dynamiku ekonomického rozvoje danou potřebami obyvatelstva v celostátním měřítku. Případně cíle těch, kteří měli z těžby uhlí největší prospěch.

Zmíněný ekonomický rozvoj (od konce 19. století v podstatě kontinuální navzdory všem změnám hospodářského systému, od liberálně kapitalistického přes centrálně řízený státní kapitalismus nacistické éry až po státní socialismus) souvisí s druhým kontrastem. Tím je rozpor mezi značným strategickým významem města a zájmy průmyslu. Tento rozpor je ve své podstatě paradoxní, protože strategický význam města je pro rozvoj průmyslu nadmíru důležitý. Most jako jedno z největších měst Podkrušnohoří zůstává významným sídlem z hlediska ubytování horníků a dalších pracovních sil. Uhlí, od něhož je strategický význam města v posledu odvozen, bylo nicméně, jak známo, i pod městem. V prostředí, kde těžařská, průmyslová identita nabývá vrchu nad vším ostatním, se právě tento prostý fakt stane rozhodujícím argumentem určujícím budoucí osud města.

Proměna těžebního průmyslu a s ní související moc těch, jejichž přemýšlení o krajině je předurčeno mocností uhelné sloje, do jisté doby mohla vést i k argumentaci pro zachování Mostu. Situace se změnila tehdy, kdy se jako realistické jevilo za starý Most v poměrně krátké době vybudovat náhradu. Ta nejen poskytne bydlení mnohonásobně vyššímu počtu pracujících, ale zároveň bude mít veškeré funkce samostatného města. Právě v tom se situace konce padesátých let liší od doby předválečné, těsně poválečné a částečně i od období československého stalinismu. Nová realita ovšem není přímým plodem komunistického puče, ba ani obnovení československého státu nebo nového osídlení někdejších Sudet. Stojí za ní spíš dlouhodobě rostoucí vliv průmyslových zájmů, jež ve 20. století začaly rozhodujícím způsobem formovat vztah člověka ke krajině.

2Karel Kuča: Města a městečka v Čechách, na Moravě a ve Slezsku, 4. díl, Libri – Praha 2000, s. 161–201.

3Karel Kuča uvádí, že „luteránství… kolem roku 1590 zcela převládlo“, in: Kuča, Města a městečka, s. 174

4Více k tomu v části „Smíření“.

5Roku 1880 mělo město Most 10136 obyvatel, z toho 1026 Čechů, 1910 z 25577 obyvatel 3965 Čechů, 21267 Němců, in: Kuča, Města a městečka, s. 164.

6Tamtéž.

7Více k tomu viz část „Odcizení“.

8Jedná se především o podrobný likvidační záměr města Mostu ze 4. 2. 1963, vyhotovený příznačně více než rok před rozhodnutím vlády o likvidaci města (Národní archiv /dále NA/, fond 960, Ministerstvo paliv III, 1963–1965), inv. č. 430, sv. 419 a 420, Likvidační záměr města Mostu, 4. 2. 1963), Zprávu o efektivnosti likvidace starého Mostu z roku 1965 (NA, fond 1261/0/4, Předsednictvo ÚV KSČ, aj. 110, sv. 107), Důvodovou zprávu byra KV KSČ v Ústí nad Labem ke zrušení staré části města Mostu a uvolnění uhelné substance v mosteckém uhelném pilíři a dalších náhradních investic (NA, fond 1261/0/43, Kancelář 1. tajemníka ÚV KSČ A. Novotného /1951–1967/, inv. č. 193, kart. 146) nebo o dokumentaci aktuálního stavu památkových objektů a různých havarijních událostí (např. zřícení domů na Mírovém náměstí) ve fondu Státního ústavu památkové péče a ochrany přírody (NA, Státní ústav památkové péče a ochrany přírody – nezpracovaný fond). Navzdory účelovému vyznění některých těchto dokumentů není důvod se domnívat, že čísla, o něž se opírají, nejsou relevantní. O stavu budov svědčí i dobové fotografie a problém nulových investic do města je zmiňován i dříve, v době před rozhodnutím o likvidaci města, a dokonce v době předválečné.

9Více k tomu viz kapitola „Každodennost“.

10K tomu viz článek Statisíce korun na obnovu starého Mostu, Svobodné slovo 2. března 1957 (zmiňováno také v Most dohání zmeškané, Práce, 27. října 1957).

LIKVIDACE

MYŠLENKA

Hledáme-li v dějinách starého Mostu kritický moment, kdy se nerostné bohatství, jemuž město vděčilo za svoji obnovu po zničujícím požáru v 16. století i za pozdější rozkvět, obrátilo v jeho neprospěch, nepochodíme. Jako většina velkolepých plánů a projektů se i nápad na vytěžení uhlí pod městem rodil dlouho. Rozhodně nevznikl v roce 1964, který je za moment obratu často považován, a dokonce ani v roce 1948 v souvislosti s nástupem socialistické diktatury a s ní spojovaného důrazu na těžký průmysl a surovinovou soběstačnost.

2. Uhlí zejména v druhé polovině 19. století přispívalo k rozvoji města. Díky bohatství, které těžba generovala, vznikaly bulváry a reprezentativní budovy. Soukenická ulice v roce 1905.

Ačkoliv se to obtížně exaktně dokládá, vědomí o uhlí pod městem mělo již od konce 19. století velmi pravděpodobně vliv na jeho architektonickou podobu a urbanistický rozvoj, především na postupně slábnoucí ochotu obyvatel Mostu do města investovat. Movití měšťané si proto stavěli své vily mimo původní obvod města na svazích Hněvína, v bezpečných místech, která nemohla být ohrožena případným plánem vytěžit zdejší uhlí. Právě čtvrť Zahražany, která takto vznikla, byla po roce 1910 jedinou významnější velkoplošnou investicí do města. To jako celek ještě v padesátých letech 20. století tvořily přibližně z 90 % budovy postavené za Rakouska-Uherska.11 Podobně jako do nové výstavby se nejpozději od první světové války příliš neinvestovalo ani do oprav a modernizace bytů nebo do infrastruktury a technických sítí. S rozvojem povrchové těžby se nejistota prohloubila a vzpomínka na domy propadající se do hlubinných šachet začala blednout tváří v tvář stále realističtější možnosti „vyuhlení“ města jako takového.

Její přítomnost v politické diskuzi a především v interních plánech těžařských podniků (postupně sjednocených do Severočeských hnědouhelných dolů) můžeme zaznamenat bezprostředně po válce. K Mostu se tou dobou česká společnost a její politická reprezentace stavěla značně ambivalentně. Byl převážně německým městem, které ale zároveň již od konce 19. století zažívalo příliv českého obyvatelstva, zejména z nižších sociálních vrstev. Město bylo také jako místo největší stávky v dějinách meziválečného Československa symbolem bojů dělnické třídy proti útlaku a sociální nejistotě.12

Z dobového tisku čiší především odhodlání učinit z Mostu opět živé město a centrum hornického kraje. „Přijeďte se podívat dnes do Mostu!“ píše například komunistický deník Sever počátkem roku 1947. Poté, co autor vylíčí bezprostředně poválečnou atmosféru zmaru, pokračuje obrazem města, které se již rozhodně vzpamatovalo: „Pouliční ruch chodců, cyklistů, vozidel v každou denní dobu, světelné transparenty nad obchody, restauracemi a kavárnami, veselý cinkot plných tramvají, ustavičná fluktuace kulturních, zábavních i sportovních podniků všeho druhu, to je dnešní hornický Most po svém vzkříšení…“13 Oslavný tón a motiv vzkříšení každopádně ani nepřipouštějí pochybnost o další existenci města. Ve vládních materiálech ovšem již v listopadu roku 1945 najdeme poznámky o tom, že „velká část města Mostu, jakož i okolních obcí jsou bezprostředně určeny k dolování, a to během doby 5–20 let,“ a že město Most je proto třeba (z hlediska možností ubytování severočeských horníků) považovat za provizorium.14

Konkrétnější návrhy a především vytrvalý tlak na „vytěžení uhelného pilíře pod Mostem“, což v běžné řeči znamenalo zbourání celého Mostu nebo jeho větší části, vycházejí již v druhé polovině čtyřicátých let a především v letech padesátých z prostředí Severočeských hnědouhelných dolů (dále SHD). Právě inženýři ve službách těžařských podniků bez ohledu na politické převraty již brzy po válce počítají s likvidací nejen menších obcí, ale i celého města Most, které musí jejich zájmům ustoupit.

VYJEDNÁVÁNÍ

Plány SHD na likvidaci starého Mostu nebo jeho větší části narážejí až přibližně do poloviny padesátých let na kritiku mosteckého městského národního výboru (dále MěNV). Místní správa tak nejen v období tzv. třetí republiky, ale především v „budovatelském“ období diktatury KSČ čelí zájmům průmyslu, s nímž se snaží dosáhnout kompromisu v podobě likvidace pouze menší okrajové části starého Mostu. To poskytuje pozoruhodný vhled do praxe vyjednávání mezi klíčovými aktéry politického a ekonomického života země v epoše „československého stalinismu“.

Zástupci SHD nejpozději v roce 1949 otevřeně deklarovali svůj záměr těžit na území starého městského centra v rámci porad na MěNV. Zástupci MěNV reagovali poměrně ostře. Spor vrcholí v roce 1951, kdy se zástupci MěNV obracejí na okresní i krajský výbor se žádostí o rozhodnutí, zda „dojde k vyrubání uhlí pod Mostem a tím i přesunutí celého Mostu jižním a jihovýchodním směrem“, nebo „zda má dojíti pouze k vyrubání uhlí v části města určené Směrným plánem města Most, tj. až po Stalinovu třídu“. Městský i okresní národní výbor (dále ONV) se přitom stavějí jednoznačně proti plánu SHD, který v této době spočíval v prvním kroku v zahájení povrchové těžby, jež by oddělila nově vznikající sídliště (Podžatecká) od starého Mostu, a v kroku druhém s likvidací starého městského jádra. Vedle „nedozírných následků“, které se podle dopisu MěNV adresovanému Severočeskému krajskému národnímu výboru (dále SKNV) projeví v oblasti hygieny a zdraví obyvatel, charakterizoval celý plán předseda MěNV Bubák (bratr jednoho z horníků zastřelených při generální stávce v roce 1920 a starousedlík pocházející z hornické rodiny usazené již před první světovou válkou v Kopistech na Mostecku) jako nepřípustný i z hlediska vysoké poptávky po ubytování pracovních sil, které ostatně potřebují právě doly. Plán SHD tak byl, v případě, že by došlo k jeho realizaci, charakterizován jako „naprosto katastrofální zasažení vývoje města v době přítomné i budoucí“ s tím, že „nelze proto z hlediska MěNV i z hlediska urbanistického se s tímto počinem smířiti“. Jako dodatečný argument byla dokonce využita i historická hodnota města: „toto krajové centrum má historicky cenné stavební objekty z různých slohových dob v dnešní době nenahraditelné a samo o sobě tvoří charakteristický celek středověkého původu“.15 Podle dobových šetření se navíc zdá, že v této době se i většina obyvatel starého Mostu na možnost likvidace města dívala spíše kriticky nebo přinejmenším skepticky. A to nikoliv kvůli historické hodnotě města, ale spíše proto, že dosud chyběly příklady tak rozsáhlé bytové výstavby, která by mohla tisícům lidem ze starého Mostu poskytnout důstojné bydlení. Tento postoj k velkolepým a komplexním plánům se měl postupně proměnit až v druhé polovině padesátých let.16

SKNV záležitost sice probíral, podle dostupných dokumentů se ale zdá, že nedospěl k žádnému jednoznačnému rozhodnutí. V rámci schůze zástupci SKNV a ONV přednesli přednášky s neutrálními závěry (dolovat uhlí je třeba v rámci zvyšování životní úrovně, rozhodnout o konkrétním postupu ale musí obec jako hlavní nositel plánování). Správa města i občané tak museli dál čekat v nejistotě. Místní politické autority nicméně dosud, v období tzv. stalinismu, dokázali vzdorovat mnohem mocnějším aktérům, jakým byl národní podnik Severočeské hnědouhelné doly. Bylo tomu tak zejména proto, že starý Most dosud disponoval významnými (jakkoli nekvalitními) ubytovacími kapacitami pro tisíce horníků a dalších pracujících. Představoval fungující městské centrum s dopravní infrastrukturou, potřebnými službami a kulturním zázemím.

Manažerům Severočeských uhelných dolů a celé ekonomicko-technologické lobby začalo být jasné, že pro úspěch jejich snažení (tedy dostat se k milionům tun hnědého uhlí pod starým Mostem) bude nutné přijít s propracovanější strategií. Nezbytnými kroky při tom bylo nabídnout (ve spolupráci s urbanisty a architekty) komplexní řešení problému a postupně přesvědčit zejména centrální stranické orgány o nevyhnutelnosti a přínosu celé akce. Znamenalo to získat pro projekt podporu poměrně široké palety vlivných aktérů, od expertů v různých oborech až po představitele politické moci. Vývoj československé ekonomiky, technologické možnosti i myšlenkový svět doby nicméně inženýrům a funkcionářům těžebního podniku hrály do karet. Po uplynutí další dekády, na přelomu padesátých a šedesátých let, tak již jejich ambicím nestála v cestě žádná vážnější překážka.

V polovině padesátých let, v souvislosti s destalinizací i generační výměnou, nastupují do řady podniků i na funkce v národních výborech a dalších politických grémiích noví lidé. Ústředním pojmem doby přestává být revoluce a řada politiků i expertů začíná klást důraz spíše na (ekonomický) výkon a efektivitu. Tlak na zvyšování a zefektivňování těžby surovin proto pochopitelně sílí, což se promítá i do úvah o budoucnosti starého Mostu. Okresní plánovací komise již v březnu 1954 rozdělila město na dvě části, jejichž další osudy měly být zcela odlišné. Komise tou dobou již počítala s tím, že „staré město Most ležící na uhelné sloji… má býti buď zcela, anebo z valné části vydolováno“. 17 Směrný územní plán z roku 1955 sice ještě upozorňuje, že je „nutné uvážit ekonomické a technické možnosti zachování historického jádra…, a to především pro památkové a kulturní hodnoty,“ jinak ale počítá s „postupnou likvidací větší části starého města v zájmu nezbytné těžby uhlí“.18

Jen o pár měsíců později, na sklonku roku 1956, již tzv. generel (jakýsi rámcový územní plán rozsáhlejší oblasti) severočeské hnědouhelné pánve počítá s „rubáním ochranného pilíře města Mostu“ a s využitím takto „vyuhleného prostoru“ pro výsypky postupujícího lomu.19 Podobu generelu ovšem zásadním způsobem ovlivňuje manažerská a inženýrská elita těžebního podniku (SHD), jenž tou dobou již nepřipouští ke komplexní likvidaci starého města („vyrubání“ či „vyuhlení“ tohoto prostoru) jakoukoliv alternativu.

O osudu města spolurozhodovala celá řada aktérů od městského a okresního národního výboru přes hnědouhelné doly až po ústředí komunistické strany a vládu. Právě poslední, centrální instituce, se ještě v druhé polovině padesátých let likvidaci zejména historického jádra města bránily. Na základě vládních snah celý proces přinejmenším pozastavit^20 tak například městský národní výbor v roce 1957 rozhodl o řadě oprav historických budov a o kultivaci veřejného prostoru ve starém Mostě. Tedy o investici přibližně jednoho milionu korun do obnovy prostředí, jež nejen na základě představ inženýrů z SHD, ale i expertně zpracovaných a závazných plánů mělo za několik let ustoupit těžbě.21

Političtí představitelé města a okresu nicméně postupně přistupují na plány SHD, mimo jiné i proto, že trvající provizorium (tedy existence města, které je výhledově ohroženo těžbou) je staví do nesmírně obtížné situace. Disproporce mezi jednotlivými představami o budoucnosti města se odrážely v rozcházejících se plánech architektů, národních výborů (od městského až po krajský) a těžebního podniku. V takové situaci bylo prakticky nemožné racionálně spravovat staré město, ale zároveň bylo obtížné stanovit i žádoucí velikost a podobu města nového. Proklamovaný cíl – postavit město pro 90 až 100 tisíc obyvatel, totiž ztrácel smysl, pokud by starý Most nebyl předurčen k zániku. V době prudce stoupající poptávky po energii, a tudíž i uhlí, nebylo pravděpodobné, že by kýženým definitivním řešením mohlo být rozhodnutí o záchraně celého starého Mostu. Situace se tak nezvratně vyvíjela směrem k rozhodnutí, jež bylo v zárodku obsaženo již v počátcích těžby hnědého uhlí na Mostecku: k rozhodnutí o vytěžení uhlí pod městem – a tomu nutně předcházející likvidaci starého Mostu.

Rozhodnutí tohoto měřítka a dosahu si pochopitelně žádalo oficiální souhlas i konkrétní kroky ze strany československé vlády. Ta nicméně ještě na prahu šedesátých let k takovému kroku nebyla ochotna přistoupit, pravděpodobně s ohledem na zahraničněpolitické důsledky.22 Přípravy likvidace v té době patnáctitisícového historického města tak probíhaly bez zákonného podkladu, jenž by akci dovoloval skutečně provést. O likvidaci v této době ale již existoval konsenzus mezi hlavními mocenskými složkami v regionu, tedy zejména Severočeskými hnědouhelnými doly, lokálními a regionálními stranickými orgány, městským i okresním národním výborem a koneckonců i vládou, která sice celý projekt dosud legislativně neošetřila, zároveň ale činila řadu kroků, které jej umožňovaly uvést do chodu.

Tento posun a zmíněný konsenzus neznamenal ukončení sporů. Hlavní konfliktní linie nyní oddělovala především zástupce komunální politiky (MěNV Most), usilující o co nejklidnější průběh celého gigantického projektu a o co nejvýstavnější nové město, a na druhé straně vedoucí funkcionáře podniku SHD, jimž šlo v první řadě o co nejrychleji vytěžené tuny kvalitního uhlí zpod dlažby starého města. Městský národní výbor opakovaně kritizoval neustále se měnící záměry ze strany těžebního podniku a skutečnost, že SHD staví město i okres zpravidla před hotovou věc. Jako konfúzní se v roce 1961 ukázal i rajónový plán, jenž zase neodpovídal aktuálním záměrům a hypotézám těžby. Zástupci MěNV krom toho kritizovali nutnost stavět na základě rajónového plánu nový Most jako město pro 100 000 obyvatel (pro něž ve vymezeném prostoru ani nebylo místo).23 Ještě na sklonku roku 1961 tak panovaly obavy, že se celý projekt zastaví, podobně jako když se v roce 1957 proti rychlému a plošnému bourání starého Mostu postavila vláda.

Tyto obavy však tentokrát již nebyly odůvodněné. Spory se totiž nyní nevedly o samotné bytí či nebytí historického Mostu, ale pouze o způsob a načasování jeho likvidace. Myšlenka likvidace starého Mostu v zájmu těžby se tak na prahu nejliberálnější éry československého státního socialismu, šedesátých let, proměnila z mlhavé alternativy pro budoucí časy či inženýrské vize v reálnou agendu politického a hospodářského plánování. Od té chvíle můžeme sledovat, jak se k ní vztahují nejpodstatnější aktéři regionální i celostátní politiky a jak se (vzhledem k širokému konsenzu) pozornost přesouvá od otázky po její smysluplnosti k technikáliím spojeným s její co nejefektivnější realizací.

Tuto novou kapitolu příběhu uvozuje několik událostí, které předcházejí vládnímu usnesení o likvidaci starého a výstavbě nového Mostu. Totiž zanesení těžby pod Mostem do dlouhodobého plánu odvětví paliv na léta 1960–1980, vypracování likvidačního záměru starého Mostu, projednání a schválení gigantického projektu „přestěhování“ města ústředními stranickými orgány a souběžné zřízení „Vládní komise pro koordinaci a kontrolu postupu při likvidaci starého Mostu a výstavbě nového Mostu“24. Zvrátit tyto experty připravované a politicky závazné kroky bylo stěží možné. Přesto právě následující léta představují nesmírně zajímavé svědectví o dynamice myšlenkového světa státního socialismu a do jisté míry i Evropy šedesátých a sedmdesátých let 20. století vůbec.

ORGANIZACE

Za moment rozhodnutí, od nějž se likvidace Mostu stala z otázky bytí a nebytí starého města již jen technickým úkolem, se všeobecně pokládá vydání příslušného vládního usnesení v březnu 1964. O osudu města bylo ve skutečnosti rozhodnuto již v letech 1960–62. Nejde tu přitom jen o chronologii. Tento zdánlivý detail ilustruje neprůhledný a chaotický způsob rozhodování o zásadních otázkách socialistického Československa s jeho dvěma rozhodovacími hierarchiemi; stranickou a státní strukturou.

Likvidaci starého Mostu nenařídilo lidem ani politické ústředí KSČ, ani československá vláda. Tyto orgány neměly přehled o logice povrchové těžby a musely se pochopitelně spoléhat na informace a návrhy ze strany těžebního podniku. SHD v letech 1959–1960 v podkladech pro generální plán rozvoje odvětví paliv (do roku 1980) sestavovaný ministerstvem paliv a energetiky uvádělo vytěžení uhelného pilíře pod starým Mostem již jako nezbytnou součást dalšího postupu. Plánovaný postup SHD byl začleněn do celkové koncepce dalšího postupu těžby,25 a definitivně se tak stal závaznou a plánovanou skutečností. Protože ale předpokládal likvidaci historického města, stěhování tisíců lidí a celou řadu mimořádných investic, žádal si tento krok pochopitelně politické rozhodnutí.

Během roku 1961 se souběžně a do jisté míry nezávisle na sobě projednával územní plán rajónu severočeské hnědouhelné pánve, podoba nového Mostu a likvidační záměr starého Mostu. Všechny tři dokumenty vycházely z dlouhodobé perspektivy vytěžení uhlí pod starým Mostem, jakkoli tento výhled dosud nebyl politicky zaštítěn ze strany ÚV KSČ ani vlády jako celku. Klíčovou roli při projednávání rajónového plánu hrál Severočeský krajský národní výbor v Ústí nad Labem, do konkrétní podoby plánu na Mostecku výrazně zasahoval okresní národní výbor a další okresní instituce.26 Plány na výstavbu nového Mostu, vycházející ze skutečnosti, že staré město bude postupně zlikvidováno, byly převážně záležitostí městského a okresního národního výboru, zčásti rovněž okresního a městského výboru KSČ – a řady dalších institucí na úrovni města a okresu.

Za svého druhu osudové datum je možné považovat 13. květen roku 1961. Tehdy poslal (po dohodě s SKNV a dalšími institucemi) zástupce ředitele SHD Ing. Hojdar řediteli lomu Ležáky Ing. Šanbergerovi dopis následujícího znění:

Vážený soudruhu,

S ohledem na záměry dlouhodobé hypotézy rozvoje SHR a ve spojitosti s tím i na těžební záměry v pilíři města Mostu Vám ukládám zajistit na Vašem n. p. vypracování likvidačního záměru na rušení města Mostu v termínu do konce roku 1961. Protože jde o problém, který nemá obdoby v našem státě ani v zahraničí, byl na návrh KNV dán Státní plánovací komisí souhlas k tomu, aby na zpracování likvidačního záměru se zúčastnil též Státní ústav rajónového plánování, specielně v otázce náhradní výstavby a politicko-hospodářských závěrů. Ukládám Vám proto současně, abyste ve smyslu účinné dohody KNV a SPK navázal se SÚRP spojení a práce objednal. Žádám Vás, abyste mne do konce června informoval o tom, jaká opatření pro zabezpečení úkolu jste provedl.

Se soudružským pozdravem

Hojdar^27

Těžební inženýři a ekonomové SHD se tehdy, na jaře roku 1961, dali do práce na již zcela konkrétních krocích mířících k „vyuhlení“ prostoru starého města, a tedy jeho nezbytné likvidaci v zájmu ekonomického rozvoje. V první fázi, v květnu a červnu 1961, vypracovali rozsáhlou důvodovou zprávu likvidace Mostu,28 která se stala základem pro klíčový likvidační záměr města.29 I na něm začali členové několika komisí SHD na základě rozhodnutí vedení podniku pracovat dříve, než došlo na politické rozhodnutí. Krajský národní výbor i SHD proto zároveň připravovaly podklady jak pro rozhodnutí nejvyššího stranického orgánu, politického byra ÚV KSČ, tak pro vládní usnesení. Na červnové poradě v odboru vývoje Sdružení SHD byl vypracován harmonogram jednotlivých kroků, obnášející vedle vypracování likvidačního záměru a dalších podkladů pro vyšší orgány i z hlediska důlního podniku vyhovující datum předpokládaného schválení záměru – do 30. června 1962.30

Teprve během roku 1962 se plánem soustavněji zabývali významní političtí aktéři na pražských ministerstvech, do jejichž kompetence spadala těžba surovin a výstavba, stejně jako někteří funkcionáři ÚV KSČ. V souladu s generálním plánem odvětví paliv a v souladu s jimi samými neustále zdůrazňovanou nutností zvyšování a zefektivňování těžby uhlí, ale také pod tlakem okolností a již učiněných rozhodnutí na krajské, okresní i podnikové úrovni došli k rozhodnutí, že léta trvající nejistotu ohledně likvidace starého a podoby nového Mostu bude třeba definitivně rozetnout ve prospěch těžby. S definitivním rozhodnutím ale jak vláda, tak KSČ otálely ještě několik měsíců. V létě roku 1962 (v termínu původně zmiňovaném SHD jako vhodném pro definitivní schválení těžby) tak ústecký krajský výbor výslovně požádal politické byro ústředního výboru strany, zda by k věci zaujalo závazné stanovisko.31 Ačkoliv to nebylo pravidlem, snažili se příslušní členové byra, kteří měli věc na starost, předem zajistit souhlas dalších stranických grémií i státní administrativy. Připravoval se tak konsenzus, který zajistí, aby žádný z mocných politických hráčů výsledné rozhodnutí nenapadl, a opět tak neohrozil hlavní cíl akce – vytěžit uhlí pod Mostem.

Na výsledném rozhodnutí (či spíše schválení akce, která již byla v chodu) se tak podíleli zástupci několika oddělení ÚV KSČ (plánování, výstavba, finance, energetika, doprava…), experti ze Státní plánovací komise a zástupci jednotlivých ministerstev i předsednictva vlády. Finální usnesení politického byra ÚV KSČ č. 215 z 2. října 1962 tak v podstatě suplovalo dosud neexistující vládní usnesení – vyjadřovalo souhlas se zahájením přípravných prací k likvidaci staré části města Mostu a zavazovalo jednotlivé členy vlády (předsedu vlády Širokého, ministry Indru, Luxe a Černíka) ke konkrétním krokům (především jmenovat koordinační komisi, připravit vládní opatření a zajistit vypracování likvidačního plánu).32

Po dlouhých diskusích mezi zástupci pražských ministerstev, krajského národního výboru a důlního podniku, které probíhaly souběžně s vnitrostranickým schvalováním záměru likvidace Mostu, jmenovala československá vláda 28. listopadu 1962 „Vládní komisi pro koordinaci a kontrolu postupu při likvidaci starého Mostu a výstavby nového Mostu“. Ve statutu komise se její zřizovatel, vláda, výslovně odvolává na rozhodnutí ÚV KSČ z 2. října 1962, čímž přinejmenším formálně připouští primát strany v oblasti, která by za běžných okolností měla být legislativně ošetřena (tj. rozhodnuta na základě usnesení zákonodárného sboru nebo exekutivního orgánu).33 Komise měla koordinovat vznik likvidačního záměru starého Mostu a posuzovat jej, dohlížet na včasnou výstavbu náhradního bydlení pro obyvatele starého města a na plynulé přestěhování obyvatel i průmyslových závodů „bez rušivých vlivů na výrobu a v souladu s potřebami pracujících“. Ve statutu se také výslovně uvádělo, že komise bude dohlížet na řádné „projednání likvidačních záměrů s obyvatelstvem“. Zároveň se připomínalo, že komise nenahrazuje ústřední orgány ani národní výbory, které mají plnit v souvislosti s likvidací a výstavbou města své úkoly s plnou odpovědností.34

Předsedou komise, která měla jednu až dvě dekády koordinovat stěhování několika tisíc lidí, demolice jejich někdejších obydlí a především vznik nového důstojného prostředí pro jejich další život, byl sice nejprve jmenován ministr výstavby Josef Korčák, po několika měsících ale na dlouhou dobu převzal řízení komise ministr paliv a energetiky Josef Odvárka. Tento personální „detail“ nebyl dán shodou okolností – o obsazení tohoto postu obdařeného značnou mocí se vedly interní debaty^35 a výsledek vypovídá o poměru sil mezi jednotlivými resorty a agendami. Mezi deseti až patnácti členy komise bylo pravidelně několik ministrů, náměstci ministrů, vysocí představitelé SKNV, okresu a města Most a Severočeských hnědouhelných dolů. Mimo jiné tu dočasně působil i Oldřich Černík, budoucí předseda vlády (1968–1969). Jedním z členů komise byl jmenován rovněž tehdy ještě málo známý vedoucí Ústředního úřadu pro věci národních výborů Miloš Jakeš, jenž byl ovšem ještě během zimy 1963, po zrušení úřadu, který v komisi reprezentoval, z funkce odvolán.36

Likvidační záměr starého Mostu stanovoval dva základní principy pro postup stěhování a demolic. První vycházel z nutnosti vybudovat novou infrastrukturu a dopravní tepnu spojující Most s dalšími velkými městy Podkrušnohoří. Z tohoto důvodu mělo SHD nejprve vytěžit uhlí pod částí starého Mostu přiléhající k Hněvínu, aby právě tady mohl být posléze vybudován „koridor inženýrských zařízení“. Obyvatelé z domů v této části města se měli přestěhovat do nových obydlí již do roku 1967, kdy se tu mělo začít bourat. Druhým principem byla nutnost co nejdéle ponechat na svém místě střed starého města – nešlo přitom o váhání, zda nakonec přece jen nezachránit historické památky, ale o skutečnost, že v této části města dosud fungovaly instituce a služby, které využívali obyvatelé starého i nového Mostu. Zde se proto mělo bourat až v druhé fázi, na začátku sedmdesátých let.37

Likvidační záměr sice neřešil některé podrobnosti (jako přesné načasování demolic jednotlivých objektů), již zde se ale uváděla řada konkrétních problémů, které bude třeba překonat – od vykupování nemovitostí, které byly dosud majetkem soukromníků, přes náhradu jednotlivých provozoven, institucí a obchodů až například po „stěhování“ hřbitova. To autoři záměru řešili jako jeden z technických úkolů hned vedle nakládání s materiály z demolic nebo přeložení toku řeky Bíliny.

Očekávané vládní usnesení bylo nakonec vydáno téměř rok a půl po usnesení politického byra ÚV KSČ, do té doby jediném oficiálním dokladu o rozhodnutí zbourat kvůli uhlí starý Most, přinejmenším na úrovni celostátní politiky. Tedy v době, kdy na likvidaci starého města již více než rok systematicky pracovaly desítky expertů a politiků na pražských ministerstvech, pověření úředníci krajského, okresního i městského národního výboru a několik oddělení státního podniku Severočeské hnědouhelné doly. Vládní usnesení č. 180 z 25. března 1964 o dostavbě nového Mostu a likvidaci staré části města je tak v podstatě především vyjádřením vládního souhlasu s již probíhajícím projektem. Vláda tímto způsobem, jak se uvádí v usnesení, konstatuje, že „ve staré staré části města Mostu je velmi zastaralý a zchátralý bytový fond“, jenž by bez nákladných oprav beztak záhy vedl k neobyvatelnosti města, že se „uvolněním mosteckého pilíře pro těžbu“ získá 100 milionů tun kvalitního uhlí a že „využitím uvolněného prostoru pro výsypku“ bude výrazně zlepšeno výsypkové hospodářství základního závodu Ležáky.

3. Záměrně neudržované a zchátralé město v šedesátých letech. Fotografii vévodí piaristický kostel (pův. kostel magdalénitek) na třetím (Šmeralově) náměstí

Jako jediné ucelené město má být nadále budován nový Most, do něhož bude (jak opět konstatuje tento dokument) „přenesen život“ ze staré části města. Pro obyvatele starého Mostu usnesení – vedle konstatování, že to, co se již několik let připravuje, považuje za žádoucí i vláda – vrhalo jasnější světlo na léta, která měla následovat. Stěhování obyvatelstva ze starého do nového Mostu tak mělo být stejně jako systematické bourání zahájeno v roce 1965. Některým lidem tak už nezbýval ani rok ve starém domově. Těžit se mělo začít o dva roky později, v roce 1967.38

Myšlenka postavit kousek od starého Mostu komplexní moderní město vznikla krátce poté, co v roce 1957 československá vláda plán úplné likvidace starého Mostu odročila na neurčito. Tedy nejen dávno před formálním vládním usnesením, ale i před rozhodujícím usnesením politického byra ÚV KSČ a vypracováním klíčového likvidačního záměru ze strany SHD. Kdo tedy stál za tímto plánem, kdo jej prosadil a jakou formou?

Ať už měla být budoucnost starého Mostu jakákoliv, jedno bylo již v padesátých letech jisté: přelidněné a zchátralé staré město v budoucnosti rozhodně nepojme více lidí, než jej dosud obývalo. Těžební i na něj navázaný další průmysl přitom bude potřebovat stále více pracovních sil a právě Most měl být z různých důvodů hlavním podkrušnohorským centrem, kde tito noví lidé, převážně horníci a průmysloví dělníci, najdou domov a které zároveň uspokojí jejich potřeby. Most se ještě v první polovině padesátých let rozrůstal poměrně nesystematicky, čemuž měl být nyní, na sklonku padesátých let, učiněn konec. Dosavadní přistavování sídlišť k původnímu historickému městu naprosto neodpovídalo nárokům socialistického státu kladoucímu důraz na racionální plánování. To si uvědomovali lidé na všech úrovních správy. Z konference mosteckého městského, okresního a ústeckého krajského národního výboru, na niž byli rovněž přizváni projektanti a další experti, vzešel v létě 1958^39 jednoznačný plán: nový Most má být moderním racionálně uspořádaným městem s odpovídajícím centrem, které nabídne služby pro sto tisíc lidí.

I v podmínkách státního socialismu přiznávaly příslušné orgány, že „tento složitý a urbanistický náročný úkol lze vyřešit jedině elaborátem získaným soutěží“. Její rámcové podmínky (průběh a požadavky na budoucí centrum moderního Mostu) přitom stanovil Severočeský krajský národní výbor v Ústí nad Labem, jenž disponoval příslušnými odborníky na územní plánování. K soutěži měly být (podle oficiálně stanovených pravidel) vyzvány konkrétní týmy nebo jednotlivci (nakonec se jednalo o osm ateliérů z Ústí nad Labem, Prahy a Bratislavy), soutěž měla probíhat dvoukolově.40 V komisi, která vybírala vítězný návrh, zasedali zavedení architekti z celého Československa a zástupci příslušných národních výborů (od města až po kraj).

V lednu 1959, pár dnů po Novém roce, zavolal mladému architektovi Václavu Krejčímu architekt Jiří Porš, člen odboru územního plánování SKNV Ústí nad Labem. Překvapenému Krejčímu, který právě pracoval na územním plánu Litvínova, sdělil, aby si (pokud má zájem) vybral spolupracovníky a do tří dnů se přihlásil do soutěže na podobu centra zbrusu nového města budoucnosti. Krejčí neváhal, nabídku přijal a oslovil kolegu Jaromíra Vejla.41 Ačkoliv nebyl členem KSČ a byl výrazně méně zavedený než někteří konkurenti, Krejčí se svým návrhem v soutěži uspěl. Tak se, pět let před oficiálním rozhodnutím o likvidaci historického Mostu, začaly psát dějiny Mostu nového – nikoliv už jen jako nouzového sídliště, ale jako kompaktního města vzniklého na základě komplexní úvahy a celistvého urbanistického plánu. K tomuto příběhu se vrátíme později^42 – zmínka o soutěži na architektonické řešení Mostu jako celku byla ale na tomto místě podstatná především proto, že otevírá bránu nejen ke stavbě nového, ale právě i k úplné likvidaci města starého. Ta by totiž byla stěží myslitelná, pokud by (tak jako v situaci, kdy náhradní výstavby nebyl dostatek a mimo staré centrum zcela chyběla infrastruktura služeb) mohla způsobit zhoršení sociální situace obyvatel města, tedy pracujících, a to z velké části horníků.

Velkoformátové plány postupné likvidace starého města, na nichž je město rozděleno do jednotlivých zón, jež měly být po etapách odstraněny z povrchu zemského, ze všeho nejvíc připomínají válečné mapy. Jsou tu zakresleny fronty (porubní), směr jejich postupu, data plánované evakuace obyvatelstva a „dobytí“ území.43 Postup demolice města byl závislý na třech faktorech: potřebě důlního podniku (tedy nepřerušeného pokračování těžby uhlí), tempu „náhradní“ výstavby (tedy zejména na možnostech nového Mostu přijmout vysídlence z Mostu starého, jež byly dány počtem dokončených bytů připravených k nastěhování nájemníků) a na efektivní organizaci právních (výkup nemovitostí…) i faktických (stěhování lidí a institucí) kroků. Jednalo se o úkol, s jakým se v mírových dobách v této dimenzi dosud nesetkal žádný evropský stát a žádný průmyslový podnik. Staré město dosud obývané více než 15 000 lidmi se pyšnilo pěti kostely a řadou dalších historických památek pozdní gotiky či renesance, bylo tu jedno z nejslavnějších severočeských divadel, důležitá okresní nemocnice a dalších 50 budov sloužících zdravotní a sociální péči, lázně, 20 administrativních budov důležitých městských i okresních institucí, 12 škol, 15 restaurací, 4 hotely, 240 obchodů, 630 kanceláří, 7 průmyslových závodů, vlakové nádraží a více než 6500 bytů.44

Stěhování i demolice byly zahájeny podle plánu počátkem roku 1965. Prvotním úkolem bylo vytěžení prostoru, na němž měl být následně vybudován tzv. koridor inženýrských zařízení, jenž zahrnoval veškerou infrastrukturu, silniční i železniční dopravu a jenž měl v budoucnu spojovat nový Most se zbytkem Podkrušnohoří, tj. především Chomutovem a směrem na severovýchod s Bílinou a Teplicemi. Směrem na Chomutov měl „koridor“ procházet po úpatí Hněvína dosud zastavěným územím starého města, které tak z hlediska návaznosti jednotlivých kroků celého projektu muselo být vybouráno jako první. Proto se v roce 1965 začalo bourat právě tady, od úpatí Hněvína až po Palackého, Tylovu a Žižkovu ulici. Jednalo se o vyloženě obytnou, spíše okrajovou část starého města. O 186 budov se 729 byty obývanými celkem 767 rodinami. Vystěhování těchto rodin (přibližně 500 rodin do nové části Mostu, zbytek převážně do Chomutova, Jirkova a Litvínova) probíhalo postupně, po jednotlivých ulicích či blocích, které byly následně odpojeny od inženýrských sítí (plyn, elektřina…) a „odstrojeny“ (domy byly většinou pomocí náloží demolovány a po odvozu použitelných materiálů do areálu bývalého kapucínského kláštera stroje rozhrnuly suť).45

Druhá fáze likvidace proběhla v letech 1968–1970 a na rozdíl od fáze první se dotkla i historických částí starého města. Převážně se ale jednalo o zástavbu z přelomu 19. a 20. století, tedy o severní a severovýchodní partie starého Mostu, které byly z celého města vůbec nejhustěji osídleny. Šlo o kompromis mezi zájmy dolů a potřebou ještě alespoň několik let uchovat samotný střed starého města. V nové části Mostu totiž zatím nebylo možné zřídit celou řadu institucí nezbytných pro fungování města.46 Právě likvidace centrální části starého Mostu z tohoto důvodu (oproti původnímu předpokladu, podle nějž měla proběhnout do roku 1975)47 nakonec probíhala výrazně pomaleji a protáhla se až do první poloviny osmdesátých let.

KAŽDODENNOST

Bylo jaro roku 1968. Československá veřejnost zažívala ve srovnání s předešlými 20 lety nebývalou míru svobody, ulice velkých měst žily neustálými shromážděními a v podnicích se horečně sepisovala jedna rezoluce za druhou. Byla to doba naděje a také, alespoň na první pohled, hlubokého míru. V Mostě ale zuřila válka. Na náměstí Ludvíka Svobody vyrostly barikády a Chomutovskou ulici dobývaly americké tanky, až nakonec z celé řady domů zbyly jen trosky pokryté červeným prachem.

V Mostě se natáčel americký film Most u Remagenu, který zachycoval události na Rýně několik týdnů před koncem druhé světové války. Jak poznamenal kronikář Antonín Mazanec, pro válečný film „naše staré a k zániku odsouzené město dodalo nejvhodnější kulisu“.48 Nakašírované filmové scény by se pochopitelně za vynaložení poněkud většího úsilí a finančních prostředků mohly natočit i v leckterém jiném městě. Zde v Mostě ovšem byly trosky zřícených budov, které tu po předchozích odstřelech dotvářely atmosféru konce druhé světové války, skutečné. Z tanků se v Chomutovské ulici dalo střílet přímo do domů, protože ty měly být – a také byly – tak jako tak záhy vyhozeny do povětří. To ovšem nebyla jediná pointa natáčení válečného filmu. Krátce po odjezdu amerických tanků se v noci z 20. na 21. srpna v ulicích města objevily tanky sovětské.

Na skutečnosti, že se americký válečný film Most u Remagenu natáčel právě v Mostě, jsou pozoruhodné přinejmenším dva aspekty. Tím prvním je fakt, že československý stát se rozhodl (vedle očekávaného výtěžku v podobě uhlí pod městem) zkázu města zpeněžit^49 ještě jinak; tedy jako chmurnou kulisu válečného filmu popularizujícího slavné vojenské tažení „imperialistické velmoci“. Vydělávat na cílené destrukci nenahraditelných hodnot evidentně nebylo považováno za záležitost, která by byla v rozporu s etickými imperativy budování socialistické společnosti. Druhý aspekt svědčí především o stavu starého Mostu na sklonku šedesátých let. Likvidované město tehdy již zjevně poskytovalo obraz tak podobný konci druhé světové války v Evropě, že mohlo být využito jako kulisa válečného filmu bez velké námahy. Jen pro záběry před vypuknutím bojů bylo nutné opravit několik i na poměry válečného Německa příliš zašlých domů a instalovat na ně německé nápisy.

Situace jako z válečných filmů ostatně město zažívalo i jinak. Od roku 1965 byly více než patnáct let postupně demolovány jeho domy a ulice.50 Atmosféra města, jehož jednotlivé části jsou postupně vysídleny a vyklizeny, aby mohly být vyhozeny do povětří, je stěží představitelná. Samotné demolice nicméně přibližují dobové dokumenty i novinové reportáže přímo z místa – jako například ta z 30. září 1968:

Obnažené krovy, slepá okna, zastavená doprava. Mrtvá ulice […] Ozývá se signální výbuch. Přesně za 120 vteřin stiskne pan Šmída odpalovací tlačítko induktoru […] Za několik sekund zmizí polovina Tylovy ulice, která tvořila dlouhá desetiletí nedílnou součást historického jádra Mostu […] Velké činžáky se zhouply a ztratily se v neproniknutelné mlze červeného prachu. A pak se nám odkryl fantastický, nikdy nevídaný pohled: Tylova ulice jako by neexistovala. Jen ruiny, jeden dům přestřižený přesně v půli, v pozadí věž kostelíku, osamocený komín, trámoví činžáků visí v prostoru.51

Jen o měsíc později, 25. října, se pod velením pana Šmídy v podobnou mlhu červeného prachu proměnil i raně barokní kostel Nanebevzetí Panny Marie s přilehlým kapucínským klášterem z počátku 17. století.52

Po většinu období, kdy starým Mostem pravidelně otřásaly výbuchy, zároveň město obývali lidé. Bydleli tu (až do druhé poloviny sedmdesátých let) v dosud stojících domech, chodili nakupovat do dosud otevřených obchodů a na trhy, scházeli se v hospodách a restauracích, chodili do divadla nebo na koncerty. Jednalo se o unikátní symbiózu destrukce lidského osídlení a života, jenž byl alespoň navenek prezentován jako zcela normální. Děti chodily do škol (byť zdaleka ne všechny)53, dospělí do práce, na nákupy, do kin či do divadla, autobusy jezdily a lidé při trzích i oslavách zaplňovali tři náměstí starého města. Zároveň to ale tak docela normální život pochopitelně nebyl. A to již mnoho let před odstřelem prvního domu.

* * *

Atmosféru starého Mostu v padesátých letech se mi nemůže podařit popsat lépe, než jak ji v oněch dobách zachytil Emil Juliš. Jeho básně o „černé tmě plné kouře a prachu šachet“, kterou prostupují jen řídké ostrůvky světel, o „vytlučeném kostelu na třetím náměstí“ a „zurážených rukou svatého opředených zaprášenými pavučinami“,54 které vyšly v šedesátých letech, jsou společně s obrazy Bohdana Kopeckého nepřekonatelným svědectvím o syrové realitě tehdejšího Mostecka a o těch, kdo tvořili zdejší společnost. Pestré společnosti starého Mostu, který v padesátých a šedesátých letech obývali neodsunutí staří němečtí měšťané, Češi z tradičních hornických rodin, jež přišly na Mostecko již v 19. století, nově příchozí horníci i báňští inženýři z vnitrozemí, reemigranti i Romové z východního Slovenska, se budu věnovat především v části „Odcizení“. Kulisy města, o jehož likvidaci ještě nebylo definitivně rozhodnuto, v této době tvořily vedle neproniknutelných mlh, letního dusivého prachu a zimních sněhů rychle černajících od sazí a popílku především desetiletí neopravované domy, ulice plné děr^55 a kolabující rozvodné sítě, jejichž oprava by byla za normálních okolností považována za neodkladnou.

Dílem náhody nebyl žádný obyvatel starého Mostu zasypán hroutícím se domem či jeho částmi. K prvnímu (neplánovanému) sesuvu celé budovy přitom došlo již v roce 1960 na Mírovém náměstí (na havarijní stav domu, která se tu tehdy zřítila, občané i média přitom již dva roky upozorňovali).56 Častější bylo odpadávání výzdoby nebo jednotlivých stavebních prvků, kusů zdiva či střešní krytiny.57 Dezolátní stav starých domů a charakter jejich desetiletí nerekonstruovaných bytů ale život lidí ovlivňoval i v mnoha jiných ohledech než jako přímé ohrožení zdraví či života v případě jejich samovolného zřícení. Prach a popílek se spolu s dlouholetým zanedbáváním podepisovaly na celkové atmosféře města, které současníci shodně popisují jako černou spleť ulic plných výmolů a neradostných zašedlých domů s oprýskanou omítkou.

Úroveň bydlení středních a nižších sociálních vrstev nebyla v předválečném a těsně poválečném Československu všeobecně příliš dobrá,58 situace ve starém Mostě ale byla v důsledku zdejšího specifického sociálního prostředí a zmíněné absence investic ještě výrazně horší než jinde. V polovině padesátých let bylo téměř 60 % bytů ve starém Mostě o jedné až dvou místnostech (včetně kuchyně) a z těchto bytů více než čtyři pětiny nedisponovaly koupelnou. Z větších bytů, kterých byl naprostý nedostatek, také neměla většina koupelnu. I bytová správa MěNV přiznávala, že zhruba pětina bytů trpí vysokou vlhkostí či jinými závadami ohrožujícími zdraví jejich obyvatel a kolem 200 bytů bylo označeno za zcela neobyvatelné.59

4. Navzdory špatné kvalitě bydlení a neudržovanému veřejnému prostoru byl Most v šedesátých letech stále živým městem, s obchody, trhy a dobrou kulturní nabídkou. Na fotografii náměstí Ludvíka Svobody, jemuž dominuje děkanský chrám.

Vedle špatné kvality, zdravotní závadnosti, absence hygienických zařízení a malých rozměrů zdejších bytů se Mostečtí přinejmenším do počátku šedesátých let potýkali i s jejich akutním nedostatkem. Ani zábor a distribuce bytů po Němcích po roce 1945, likvidace nadměrných bytů po roce 1948 a výstavba dvou velkých sídlišť (jež se později stala součástí nového Mostu) nedokázala uspokojit zvyšující se poptávku po bydlení danou jednak zvyšující se potřebou zaměstnanců v uhelném a dalším těžkém průmyslu (tj. přírůstkem obyvatel na Mostecku), zároveň ale také zvyšujícími se nároky a standardy bydlení. Po roce 1948 tak například byly ve starém Mostě postupně rušeny a likvidovány tzv. sklepní byty, tj. byty pod úrovní ulice, které trpěly nedostatkem denního světla (většinou se jednalo o jakési vlhké sklepní kobky). Protože byty ve špatném stavu nedokázaly úřady často i několik let opravit a odebrané „nadměrné“ byty zase rozdělit a přidělit více uživatelům (údajně jim na to chyběly finanční prostředky),60 po celá padesátá léta ve starém Mostě trpícím nedostatkem bytů zároveň existovaly byty prázdné. To mělo za důsledek jejich svévolné obsazování lidmi, kteří hledali lepší nebo prostě vůbec nějaké bydlení v místě, kde pracovali a případně žili s rodinou. Úřady se snažily takové lidi opět vracet do původního bydliště, v řadě případů však již nebylo kam a chaos se pouze stupňoval.61

Situace se začala radikálně měnit v polovině šedesátých let. Z dosud pouze zanedbaného a přeplněného města se špatným životním prostředí se nyní stala jakási válečná zóna „tábora míru“. Nešlo přitom jen o odstřel jednotlivých domů a ulic, z nichž první (jednalo se o demolici osmi domů) byly na přelomu února a března 1965 zbourány v Palackého a ve Vrchlického ulici.62 Před samotnou proměnou kompaktní městské zástavby v hromady sutin se museli z příslušných domů vystěhovat všichni obyvatelé, byty byly vyklizeny a celé ulice se proměnily v pusté, mrtvé zóny. Město bylo rozděleno na 54 demoličních oblastí^63 a postupně se do něj začala zakusovat „porubní fronta“ velkolomu. Vedle domů a dlažby ulic mizela i místa, na nichž se lidé byli zvyklí setkávat; zákoutí, kašny, náměstí, vzrostlé stromy s lavičkami. Na prahu sedmdesátých let bylo již tak prašné staré město připraveno o většinu své dosavadní zeleně a po zrušení poslední zahradní restaurace^64 tu v létě poskytovaly stín již jen holé zdi věkem, kouřem a spadem popílku poznamenaných domů.

5. Hostinec Bílý beránek ve Švermově ulici se stále viditelným originálním německým nápisem, v čase, kdy začaly demolice (1965)

Všichni obyvatelé od této chvíle definitivně věděli, že jejich domov ve starém městě je jen dočasný a že je v dohledné době čeká stěhování. To mělo probíhat plánovitě, z likvidovaných částí starého Mostu převážně do nově postavených bytů v nové části města. Do roku 1972 byla tímto způsobem přestěhována již většina z původně (v polovině šedesátých let) přibližně 15 000 obyvatel starého Mostu.65 O první přestěhované rodině na prahu roku 1965 pochopitelně obšírně referoval tisk, takže o panu a paní Špaulových z Palackého ulice a jejich „novém domově v nové části Mostu, kde budou mít na rozdíl od dosavadních příbytků veškeré pohodlí,“ věděli (bez nadsázky) lidé v Ústí nad Labem, Havířově i v Prešově.66

Vše nicméně neprobíhalo tak plánovitě, jak by odpovídalo pečlivě konstruovanému obrazu technicky i lidsky zvládnutého velkoprojektu. Nejen, že se pro řadu podniků a institucí nepodařilo včas vybudovat sídlo v nové části města, a byly tak přesouvány do o pár měsíců či let později bouraných provizorií ve staré zástavbě,67 ale totéž se týkalo i mnoha rodin. V prvních letech v některých případech ještě proto, že tempo výstavby v novém městě nestačilo produkovat byty stejnou rychlostí, jakou si žádala destrukce starého města. Postupně ale tento důvod odpadal; výstavba se v prvních letech normalizace zefektivnila a na Mostecku navíc začalo (oproti dřívějšímu prudkému přílivu pracovních sil) zvolna ubývat obyvatel. V době, kdy ve starém městě zbývali již téměř jen Romové,68 se ale ukázalo, že tyto lidi v novém městě ani úřady, ani „bílá většina“ nechce. Dokud se nenašlo náhradní (segregační) řešení,69 museli z demolovaných zón putovat do dosud stojících starých domů a ulic – než se i ty proměnily v trosky.

Ze starého Mostu nemizeli pouze živí lidé. Vedle snah o záchranu drobných památek, které bylo možné přesunout do okresního muzea, na veřejná prostranství nového města či do různých depozitářů a historických objektů v regionu, se přesouval například i městský hřbitov. Vedle kamenných památek a živých lidí se tak z Mostu stěhovali i mrtví.

Na mosteckém městském hřbitově bylo od jeho založení v roce 1853 v 7500 hrobech a hrobkách pochováno 24 000 lidí. Vedle 2000 hrobek, jež se město nebo pozůstalí rozhodli přesunout, jich bylo pět a půl tisíce zlikvidováno, zahrnuto a odvezeno spolu s dalšími tunami bezcenné skrývky. Bylo třeba se dostat k uhlí pod nebožtíky. Jejich pozůstatky nicméně byly „transporty mrtvých“ postupně převezeny na nový hřbitov, většinou do společného pohřebiště.70 Socialistický stát se neopomněl postarat vedle živých i o mrtvé. Druhá polovina šedesátých let tak zejména pro starousedlíky byla mimo jiné obdobím citově nesnadného loučení s místem posledního odpočinku jejich předků, když se stali svědky jeho postupné destrukce a nakonec úplné likvidace.

Noviny i mostecká kronika z druhé poloviny šedesátých a počátku sedmdesátých let uvádějí nejen celou řadu pozoruhodných zlodějských a pijáckých kauz odehrávajících se ve starém městě, ale zároveň prostřednictvím statistik dokazují, že tu trestná činnost i alkoholismus bujely výrazně více než v jiných středně velkých městech tehdejšího Československa. Veřejná bezpečnost se snažila (vzhledem k dlouhodobě se nezlepšující situaci evidentně bez většího úspěchu) kriminalitě předcházet potíráním „zahálky“, bojem proti pijákům a „lidem štítícím se práce“ – tak jako například na jaře roku 1967:

Příslušníci VB navštívili řadu restaurací, společných ubytoven a bytů pochybné pověsti, přičemž zadrželi osoby podezřelé z příživnictví, krádeží, alkoholismu či povalečství nebo osoby, které jsou hledány okresním soudem. Lov na tyto výtečníky se vydařil. Několik zadržených bylo eskortováno do litoměřické věznice nebo do cely předběžného zadržení v Mostě. 25 osob bylo pokutováno, deset oznámeno příslušným institucím pro trestný čin příživnictví a 16 dalších občanů bylo oznámeno pro zanedbávání pracovní povinnosti.71

Dožívající a následně vylidňující se město s poloprázdnými domy se od šedesátých let stalo eldorádem nejrůznějších zlodějíčků, zlatokopů a dalších dobrodruhů. Statistiky pravidelně zmiňovaly, že Most je místem s vysoce nadprůměrným počtem trestných činů (např. přibližně 30 loupežných přepadení za rok patřilo v celorepublikovém srovnání tou dobou k rekordním hodnotám), v němž bují především kriminalita mládeže.72 Starý Most se tak postupně stal jakýmsi divokým západem severních Čech.73 Pozoruhodná směs starého havířského světa s jeho hospůdkami třetí a nižší cenové skupiny a odvrácené tváře industriální modernity přispívala k intenzivnímu pocitu zániku a s tím se pojícího nihilismu. Že se právě ve starém Mostě hodně pilo, že se tu lidé (a nejen příslušníci zdejší několikatisícové romské komunity) často fyzicky napadali a že v té souvislosti docházelo k nejrůznějším, mnohdy tragickým, nehodám a úrazům, není velkým překvapením. Opakující se razie v hospodách a restauracích, hrozby vysokými pokutami za nalévání alkoholu mladistvým ani práce různých sociálních komisí na věci příliš nezměnily. Loupeže i mravnostní přestupky páchané od roku 1966 několika gangy mladistvých souvisely i s výrazně nadprůměrnou rozvodovostí^74 – a ta zase s fluktuací lidí pracujících v těžebním průmyslu. Provizorium místo domova pravděpodobně také nepřispívalo ke stálým vztahům a pocitu životní spokojenosti.

Navzdory všem těmto souvislostem, jež ze zanedbaného havířského města postupně činily jakousi válečnou zónu bez mrtvých a raněných, se tu zároveň skutečně odehrával normální každodenní život. Obyvatelé Mostu, až na početné romské rodiny s často jediným živitelem, patřili v celorepublikovém srovnání k materiálně velmi dobře zajištěným. V řadě ukazatelů, jako byla například spotřeba potravin, byli obyvatelé Mostecka vysoko nad celostátním průměrem i průměrem Severočeského kraje.75 Ještě v roce 1967 bylo ve starém Mostě 12 základních devítiletých škol, z nichž do některých docházely i děti z nové části města. V dosud stojících obydlených ulicích vytahovaly každé ráno své rolety obchody s potravinami, smíšeným zbožím, galanterií, železářství, drogerie a další, do nichž rovněž chodili vedle obyvatel starého města nakupovat i lidé z přilehlých sídlišť nové části Mostu.

6. Navzdory všemu se tu odehrával normální každodenní život. Švermova ulice s budovou muzea v září 1965.

„Normalita“ se ale neomezovala jen na denní rutinu, školní docházku, práci nebo uspokojování konzumních potřeb. Starý Most nebo to, co z něj zbývalo, byl až do poloviny sedmdesátých let (než tuto jeho roli do jisté míry převzal Most nový) významným kulturním centrem nejen okresu, ale svým způsobem celých severních Čech. Vlajkovou lodí mosteckého kulturního života přitom již od války bylo zdejší divadlo, po roce 1948 přejmenované na Divadlo pracujících. Samotnou budovu mosteckého divadla postavil před první světovou válkou architekt Graf. Do roku 1945 se v ní hrálo převážně německy, po válce proto byla zdůrazňována spíše tradice českých ochotnických souborů (Vlastimil, Vojen, Máj), jejichž historie sahala rovněž až do dob Rakouska-Uherska. Mostecké Divadlo pracujících se nejpozději od roku 1950 stalo nejenom hodně navštěvovanou, ale podle všeho i kvalitní divadelní scénou. V následujících patnácti letech tu odehráli 129 různých inscenací, od klasických světových děl (Goethe, Balzac, Ibsen, Dürrenmatt) přes českou klasiku (Tyl, Vrchlický, Zeyer) až po československé premiéry nových českých, slovenských i zahraničních představení. Koncem šedesátých let se tu vedle Shakespeara a dalších klasiků hrály adaptace pašijových her, komorní westerny, soudobí čeští autoři, anglické komedie, ale také opery v provedení ústeckého souboru. Tehdejší umělecký ředitel Divadla pracujících, profesor pražské AMU Lubomír Poživil popularizoval československé divadelnictví také v západoevropských zemích, v roce 1967 například přednášel v Londýně.76 V Mostě zároveň hostovaly nejrůznější divadelní soubory nejen z jiných měst Československa, ale i ze zahraničí. V této době divadlo podle sociologických průzkumů navštěvovalo 64 % obyvatel Mostu.77 Herci odtud (pokud vůbec) odcházeli do jiných špičkových souborů, mimo jiné i do Národního divadla (Brabec, Velda) a osobnosti dlouhodbě spjaté s divadlem (jako herec Miloš Kopecký nebo režisér Zdeněk Buchvaldek) patřily v českém kontextu k legendárním.

Mostecký kulturní život ve starém městě pochopitelně netvořilo jenom Divadlo pracujících. Kromě něj tu bylo stálé loutkové divadlo a celá řada kin, která pravidelně pořádala festival „Náročné pro náročné“, kdy se tu promítaly umělecké a další nekomerční filmy z celého světa. Herci městského divadla i další osobnosti pak účinkovali také při pravidelných večerech poezie a scénických pásem, které se konaly v tzv. žluté vile v Žižkově ulici. Okresní muzeum i knihovna pravidelně pořádaly diskuse a vystavovaly umělecká díla autorů, jako byly Emil Fila, malíř severočeské krajiny Bohdan Kopecký či fotograf Josef Sudek. Na zdejší kulturní scéně působila řada osobností šedesátých let spojených se severními Čechami, vedle zmíněného Kopeckého například spisovatel Josef Jedlička nebo básník Emil Juliš. V děkanském kostele se konaly tzv. hudební pondělky, kdy se tu hrál Bach či Dvořák. Zdá se, že zvláštně existenciální atmosféra města postupně odstřelovaného a ukusovaného velkorypadly měla přinejmenším do konce šedesátých let spíše inspirativní vliv na tamní kulturní život. Hodně a dobře se tu hrálo, v diskusích vystupovali zajímaví umělci a intelektuálové, pozoruhodní malíři a fotografové tu vystavovali svá díla a především byl o to všechno mimořádný zájem. Možná tomu napomáhalo i neustále přítomné vědomí dočasnosti čím dál tím neskutečnějšího mikroprostoru starého města.

Stará budova mosteckého divadla se stala jakýmsi posledním mohykánem kulturního života likvidovaného města. Hrálo se tu až do roku 1979. Slavnostně oblečení diváci sem v divadelní sezóně týden co týden přicházeli již pustými ulicemi bez života, překračovali trosky někdejších domů a balancovali na různých provizorních lávkách přes díry a příkopy. Venku před divadlem rachotily stroje na skrývce velkolomu Ležáky a oni vcházeli vychutnat si Shakespeara, Hrubína či Goldoniho Poprask na laguně.78 Ostatní kulturní zařízení se stejně jako téměř veškerý život tou dobou již dávno přesunuly do nové části města.79 Jen pár posledních romských rodin a právě divadlo ještě občas svítily do tmy jako připomínka někdejšího života. V zimě 1979/80 se i herci museli přestěhovat, dočasně do Kulturního domu a o pět let později do divadelní budovy v novém Mostě, tou dobou jedné z nejmodernějších ve střední Evropě.80

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Most do budoucnosti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.