Jarmila Bednaříková

FRANKOVÉ

A EVROPA

VYŠEHRAD PRAHA 2009

HISTORKA

KNIHA VYCHÁZÍ VE SPOLUPRÁCI

S VÝZKUMNÝM ZÁMĚREM

STŘEDISKA PRO INTERDISCIPLINÁRNÍ

VÝZKUM STARÝCH JAZYKŮ

A STARŠÍCH FÁZÍ JAZYKŮ MODERNÍCH

© Doc. PhDr. Jarmila Bednaříková, CSc., 2009

ISBN 978-80-7021-942-3

Obsah

ÚVOD

„ FRANSKÉ ” KMENY PŘED VZNIKEM FRANSKÉHO KMENOVÉHO SVAZU

SPOLEČNÁ HISTORIE ŘÍMANŮ A FRANSKÉHO KMENOVÉHO SVAZU

Rané kontakty

Vztahy Franků a Římanů za dominátu (do doby vlády prvního známého příslušníka rodu Merovejců Chlogiona)

První usazení franských laetů

Postavení laetů v římských službách

Franští velitelé a vzdělanci

Nepřátelé a foederáti

Frankové v době Aetiově a od jeho smrti do smrti krále Childericha

CHLODVÍK JAKO ZAKLADATEL FRANSKÉHO STÁTU A JEHO CESTA KE KATOLICKÉMU KŘESŤANSTVÍ

Sjednocování Franků a Chlodvíkův výboj

Prameny týkající se Chlodvíkovy konverze a rozpory mezi nimi

Gregorius Turonensis

Legendy o Remigiovi z Remeše

Gregoriova zpráva a její hodnocení

Avitus z Vienny

Chlodvíkův křest

Nicetius z Trevíru

Motivace Chlodvíkova obrácení

Chlodvíkovo křesťanství a jeho politická praxe

DATACE CHLODVÍKOVA KŘTU

Prameny k řešení otázky a stav bádání

Gregorius Turonensis

Remigius z Remů (Remeše)

Korespondence Avita z Vienny

Collatio episcoporum

Cassiodorus Senator a počet Chlodvíkových bitev s Alamany

Listy biskupa Ennodia z Pavie a další prameny

Jordanova Getica a anonymní Excerpta Valesiana

Návrh textově kritické úpravy části Valesiových excerpt64

Důsledky této úpravy pro datování Chlodvíkova křtu

FRANSKÝ STÁT, VÝZNAM ANTICKÉHO DĚDICTVÍ A KŘESŤANSTVÍ V JEHO VÝVOJI

Zkušenosti, získané v římských službách

Otázka postavení krále Childericha

Chlodvíkovo postavení

Otázka sakrálního království Germánů

Sakrální království po křesťanských konverzích

Rodové zřízení Franků a státotvorný proces

Sněm svobodných bojovníků

Počátky stavovských shromáždění

Vývoj zákonodárné moci panovníků

Pozůstatky rodového zřízení v právu

Wergeld

Vývoj od rodové společnosti ke státu v oblasti soukromoprávní

Role králů v potlačování reziduí rodové společnosti

Teritoriální uspořádání státu

Diferenciace společnosti

Instituce státní správy a jejich souvislost s „ barbarskými ” či antickými tradicemi

Principy soudnictví

Úloha církve ve světském soudnictví

Armáda raného franského státu

Teritoriální královští úředníci

Comites (grafiones)

Duces

Praefecti

Patriciové

Centrální administrativa království

Míra právní ochrany královské správy a majetku

Šlechta jako sociální stav (v počátcích franského státu)

Střední a nižší vrstvy společnosti Franků

Franští svobodní (ingenui)

Laeti (liti) v počátcích franského státu

Postavení Gallořímanů podle franských právních pramenů

Právní pozice žen ve franské společenosti

Otroci a vývoj jejich postavení

Církev a stát v raném franském království

Gallořímané ve správě franského království

Postoj Franků k antickému dědictví

Ekonomika raného franského království

Daňové příjmy státu

Jiné zdroje příjmů

Zemědělství

Řemesla a obchod

Jídelníček Franků

Urbanizace

Význam antického dědictví jako celku

VLIV CHRISTIANIZACE NA FRANSKÉ PRÁVO A POSILOVÁNÍ STÁTU

Světské právní normy

Legislativa koncilů do poloviny 6. století

Vlastnosti franských křesťanských králů v 1. polovině 6. stol.

Franské koncily druhé poloviny 6. stol.

Církev a války mezi Merovejci

Přežívání starých zvyklostí

Pranýřování pohanských přežitků zvnějšku

Činnost irského mnicha Columbana Mladšího

Legenda o biskupu Eligiovi z Noyonu

Důsledky mísení polyteismu a křesťanství a vliv církve ve franském království

Otázka vlastnických kostelů

Problematika zemské církve

ZBOŽNOST FRANSKÉHO KRÁLOVSTVÍ VE SVĚTLE LEGEND

Příklady zásluh a zázračných skutků mučedníků, vyznavačů a následováníhodných křesťanů v díle Libri historiarum X Gregoria z Turonu

Svědectví legend, vytvářených kolem událostí r. 451

Biskup Anianus

Sv. Jenovéfa

Sv. Voršila

Další legendy

Sv. Lupus

Thébská legie

FRANSKÉ MISIE A EVROPA

Sv. Columbanus a misie u Alamanů

Okrajové oblasti franské říše. Eligius z Noyonu

Bavorsko

Christianizace a bavorské právo

Frankové a křesťanství na území Frýzů

Završení misie u Frýzů

Náboženství ve frýzském právu

Durynsko

Hesensko

Problematika christianizace Sasů

Prosazování křesťanství u Sasů pomocí zákonů

Británie

Pokřesťanštění germánského severu

Dánsko

Norsko

Island a Grónsko

Švédové

ZÁVĚRY K VÝZNAMU FRANSKÉHO STÁTU

Hlavní klady a zápory duchovní činnosti Franků v Evropě

POZNÁMKY

POUŽITÉ PRAMENY

VÝBĚR Z LITERATURY

SEZNAM ZKRATEK

OSOBNÍ JMÉNA

KMENY, NÁRODY

ZEMĚPISNÉ POJMY

ÚVOD

Franský stát jako jediný ze skupiny „barbarských” germánských států, které na území říše západořímské vznikaly od 5. stol. po Kr., zdárně přežil celé období tzv. velkého stěhování národů a rovněž muslimskou expanzi.1

Je velmi zajímavé sledovat právě v tomto státě vývoj královské moci, jeho katolickou christianizaci, podobu spolupráce mezi státem a církví, stejně tak jako formy soužití mezi germánským a románským obyvatelstvem, způsoby integrace dalších dobytých území, podíl germánských a antických tradic na rozvoji franské říše, vytváření jejích úřadů, její cestu k úspěšné feudalizaci.

Neméně důležité je představit Franky nejenom jako konvertity, ale i jako šiřitele katolického křesťanství.

Na duchovním vývoji značné části Evropy se franský vliv totiž odrazil ve smyslu pozitivním i záporném. Proměny, jimiž křesťanství prošlo v „barbarském” prostředí Franků či etnik, která si podrobili, se silně projevovaly v oblasti etické, v celkovém přístupu k náboženství, ale i ve sféře praktické politiky, s níž náboženství, podobně jako ve starověku, úzce souviselo.

Evropa s sebou stále nese nejenom dědictví antiky, ale často i dědictví „barbarů”. Těch, kteří na troskách západořímské říše a jejího řádu budovali nové struktury, jež jim neměly zajistit pouze vojensky získané pozice, ale znova zaručit právo i pro chudé a slabé, bezpečí pro obdělávání půdy, řemeslo a obchod.

Ne vždy se to dařilo tak dobře, jak by si představovali vzdělaní duchovní, žijící v době přechodného období mezi antikou a středověkem nebo vládcové, zvyklí už z období rodové společnosti být ochránci kultu a garanty spravedlnosti na svých územích.

Franský stát patřil k mocnostem, kterým případl úkol postavit na pevné, životu příznivé a opět kulturní základy počátky nové epochy v dějinách evropského kontinentu.

Éra antiky skončila, Evropa přecházela do období feudalismu. V podstatě zákonitě, ale nikoli zcela živelně. Sledovat část tohoto přerodu, jak jej ovlivňovala právě franská říše, bude stěžejním úkolem následujících stran.

„FRANSKÉ” KMENY PŘED VZNIKEM FRANSKÉHO KMENOVÉHO SVAZU

Dříve, než se ve 3. stol. po Kr. v pramenech prvně objevilo jméno kmenového svazu Franků,1 zachycovali římští autoři aspoň některé události z dějin germánských etnik, o nichž je buď známo, nebo lze s velkou pravděpodobností předpokládat, že uvedený kmenový svaz vytvořila. Jedná se o kmeny Ampsivariů, nazývaných též Amsivariové, Brukterů, Chamavů, Chasuariů, Chattuariů, Saliů,2 Sugambrů, Tenkterů, Tubantů, Usipetů neboli Usipiů a pravděpodobně též Ubiů.3 Pro zjednodušení je můžeme označovat jako kmeny protofranské. Jejich historie k dějinám Franků do značné míry náleží.

Jako první se některými z uvedených kmenů důkladněji zabýval římský státník, vojevůdce a spisovatel Gaius Iulius Caesar (100-44 př. Kr.). Zajímaly jej hlavně v souvislosti s jeho aktivitami v Zaalpské Gallii, kterou mezi lety 58 -51 pro Římany dobyl.

V průběhu Caesarovy gallské války, konkrétně v zimě roku 55 př. Kr., překročili Rýn blízko jeho ústí Usipetové a Tenkterové, a to na ústupu před germánskými Svéby, kteří je po léta napadali a nakonec vyhnali z jejich půdy. Násilím přešli na území keltských Menapiů,4 obsadili jejich usedlosti a po zbytek zimy žili z jejich zásob. Později pronikli i do kraje Eburonů, žijících na středním toku řeky Maasy, a germánského kmene Kondrusů, nacházejícího se východně od středního toku této řeky. Plenili také na území keltského kmene Ambivaritů mezi Maasou a Šeldou, kam se vydala větší část jejich jízdy.

Usipetové a Tenkterové, kteří do Gallie přešli i se svými rodinami, prý o sobě tvrdili, že v prvenství ustupují jedině Svébům, a se Svéby že se nemohou měřit ani nesmrtelní bohové. Svébové jsou jedním z prvních velkých germánských kmenových svazů, s nimiž se v historii setkáváme, a podle Caesarových „Zápisků o válce gallské” jich bylo sto žup.5

Mapka sídel keltských kmenů a jejich nejbližších germánských sousedů (50. léta posledního století př. Kr.).

V oblasti Porýní jsou zde uvedeni také někteří Protofrankové.

Upraveno podle knihy: K. Christ, Caesar. Munchen 1994, str. 42.

Caesar chtěl, aby se Usipetové a Tenkterové usadili na území germánských Ubiů, žijících na středním Rýně, v této době ještě na pravém břehu řeky. Tito zakrátko první protofranští spojenci Římanů žádali tehdy o pomoc proti Svébům římskou říši.6

Vyjednávání ohledně nových sídel Usipetů a Tenkterů ovšem nevedlo k cíli a brzy došlo k boji. V jízdní šarvátce, jež předcházela hlavnímu střetnutí, seskakovali Germáni s koní a odspodu probodávali koně nepřátel, nebo z nich strhávali jezdce. Tato taktika vedla k úspěchu a barbaři římskou jízdu zahnali na útek, třebaže měla skutečně velkou početní převahu - 5 tisíc římských jezdců k 800 jezdců germánských.

V hlavní bitvě však Caesar Usipety a Tenktery porazil. Jen těžko asi uvěříme tomu, že z jejich válečníků se kromě těch, kdo se Caesarovi vzdali a kromě jezdců, kteří plenili u Ambivaritů a po porážce svých kmenů se uchýlili na území Sugambrů na dolním Rýně, nikdo nezachránil.7 Další vývoj a dějiny Usipetů a Tenkterů svědčí o tom, že tyto kmeny neztratily svou sílu ani důležitost.8 Se Sugambry podnikaly některé společné akce. V nich leží již jakési zárodky příštího franského kmenového svazu.

Caesar požadoval, aby Sugambrové Usipety a Tenktery vydali, ale ti odpověděli, že panství národa římského končí Rýnem.9 Nato Římané postavili přes Rýn most a vpadli na území sebevědomých barbarů. Sugambrové ovšem využili taktiky, s kterou se římští velitelé měli v prostředí Germánů setkávat ještě mnohokrát, a ukryli se v lesích. Caesar tedy alespoň poplenil jejich území.

Také Ubiům proti rozpínavosti Svébů pomohl pouze demonstrací římské síly a strávil s vojáky za Rýnem 18 dní, aniž by byla svedena nějaká bitva.10

Germáni nepřecházeli na levou stranu Rýna, do Gallie, ovšem jen na ústupu před nepřáteli. Některé keltské kmeny Zaalpské Gallie, Arvernové, Sequanové, Treverové i Menapiové, si povolávaly Germány jako žoldnéře. Nejprve přešlo za tímto účelem Rýn kolem 15 tisíc Germánů. V Gallii, kde panovaly méně drsné podmínky a život nebyl tak obtížný jako v Germánii, se jim však zalíbilo, a již počátkem 50. let 1. stol. př. Kr. jich tady podle Caesarových údajů žilo prý 120 tisíc.11

Keltské kmeny zdaleka nebyly v postoji vůči Římanům ani Germánům jednotné. Soupeřily mezi sebou o moc a spojence přitom hledaly v Germánii i v římské říši. Z Germánie jim vojenskou pomoc ochotně poskytovali zejména Svébové náčelníka Ariovista, jehož moc ovšem v Gallii postupně

Mapka pronikání germánských Svébů do Gallie (v letech 70 – 58 př. Kr., tedy v době před Caesarovými výboji).

příliš vzrostla, takže byl na obtíž i těm, kteří ho původně pozvali.12 Proto Caesar - neboť se snažil vystupovat jako ochránce Římem ve skutečnosti podrobovaných Keltů a větší germánská moc v Gallii byla pro nově vznikající provincii nebezpečná - r. 53 př. Kr. uskutečnil své druhé tažení za Rýn. Ubiové, kteří se mu již předtím poddali, Caesara ujistili, že oni žádnou vojenskou pomoc do Gallie neposlali a v jeho prospěch vyslali mezi Svéby své zvědy.13 Spolupráce s Ubii, z nichž snad později vznikla část tzv. středorýnských Franků, se tedy dále rozvíjela. Ze života Ubiů Caesara zajímalo především to, že na jejich území byla hrazená sídliště. Tento poznatek měl totiž vojenský význam.

V jeho proslulé knize se ostatně o způsobu života Germánů dovídáme méně než o Keltech a jen některé jeho informace můžeme plně akceptovat. Caesara zaujaly nejprve rozdíly mezi Germány a Kelty. Proto píše, že Germáni nemají druidy, kteří u Keltů byli kněžskou vrstvou. I kdybychom připustili, že specializované kněze, které o nějakých sto padesát let později zná u Germánů Tacitus, v tomto období skutečně ještě neměli, stěží můžeme přijmout jiná Caesarova tvrzení: např. že nepřikládají váhu obětem a z bohů ctí pouze Slunce, Oheň a Měsíc. Rozdíl mezi tímto obrazem náboženství a rozvinutými obřady i vírou v antropomorfní božstva, jak nás s nimi seznamuje Tacitus, by byl v rámci sto padesáti let vývoje příliš velký a navíc bohatá obětiště Germánů již z doby Caesarovy doložila archeologie.14 Převažujícími kontakty Caesara s Germány jako válečníky je možno vysvětlit jeho poznatek, že jejich život spočívá v lovu a vojenském výcviku.15

O zemědělství se podle něj příliš nestarají,16 živí se většinou mlékem, sýrem a masem. To je ovšem i doklad o chovu dobytka u Germánů. Cennou informací o jejich způsobu života je pak Caesarova zpráva, že Germáni, s nimiž se dostal do styku, tehdy neznali soukromé vlastnictví půdy. Každý rok byla rodinám znova přidělována. To plně odpovídá praxi rodově kmenové společnosti, v které se ještě nevyvinula hlubší majetková diferenciace, stejně tak jako tvrzení, že potentissimi se neliší od prostého lidu.17 Domnívám se, že tito „nejmocnější” jsou představitelé rodové nebo kmenové samosprávy, o níž Caesar ostatně píše dále.

Předáci, mající ve kmeni moc nad životem a smrtí, byli podle něj voleni pouze v případě války: In pace nullus est communis magistratus, sedprincipes regionum atque pagorum inter suos ius dicunt... (Vmíru nemají žádný společný úřad, soudy mezi svým lidem konají předáci jednotlivých oblastí a žup. ).

Velmi pravděpodobně lidská oběť z 1. století po Kr. Nález pochází z oblasti bažin, kde byla významná obětiště starých Germánů, konkrétně z německého Pobaltí (lokalita Windeby). Žena má částečně vyholené vlasy a pásku přes oči. Mohlo by se samozřejmě jednat také o popravu, i v tomto případě by ale zároveň šlo o akt smíření bohů. Kromě lidských těl se v obětištích v německých a dánských bažinách nacházejí také šperky, zbraně a další obětiny. Obrázek byl převzat z knihy: B. Kruger, Die Germanen Bd. I, tab. 50.

S rodově kmenovou morálkou se zcela slučuje také to, nad čím Caesar vyjadřuje svůj podiv: Latrocinia nullam habent infamiam, quae extra fines cuiusquae civitatis fiunt. (Za /ozbrojené/ loupeže, které se dějí mimo hranice kmene, se nijak nestydí). Náčelníci vyhlašovali již tehdy výpravy za kořistí, k nimž se muži přidávali podle své svobodné vůle. Tuto zprávu je možno chápat jako informaci o vznikání ozbrojených družin, orgánu, který nakonec sehrál velmi významnou roli v rozkladu rodově kmenové společnosti a vzniku raných germánských států. Velmi pochvalně se Caesar vyjadřuje o dodržování zákonů pohostinnosti a o skromnosti života Germánů, která je základem jejich statečnosti.18

Tak jako se Keltové spojovali s Germány proti expanzi Římanů, vyhledávali i představitelé římské říše mezi těmito barbary spojence proti tvrdošíjným Keltům. Tak např. v r. 53 př. Kr. Caesar vyzval germánské Segny a Kondrusy, žijící v Gallii, k plenění území jejich sousedů, keltských Eburonů.19

Doneslo se to ovšem i k zarýnským Germánům. Sugambrové, kteří k sobě přijali Usipety a Tenktery,20 začali u Eburonů také plenit. Zvláště je zajímal dobytek, jenž na rozdíl od půdy u Germánů v té době již představoval soukromé vlastnictví a měřítko sociálního postavení. Zajatec z kmene Eburonů jim řekl, že v Atuatace (na řece Maase, blízko nynějšího Lutychu) je shromážděno velké bohatství a střeží je jen malá římská posádka. Germáni tam hned zamířili a asi 2 tisíce jezdců na Atuataku zaútočilo. A třebas mezi překvapenými vojáky, kterým velel bratr státníka, řečníka a filozofa M. Tullia Cicerona Quintus, došlo ke zmatku, do tábora se nepřátelům proniknout nepodařilo.21

Spoluprací mezi Germány a Kelty, Kelty a Římany i Římany a Germány^22 vznikalo pestré prostředí porýnského kulturního a náboženského synkretismu. Nalezené nápisy sakrálního charakteru nám značně pomáhají při zkoumání polyteistických představ zdejších Germánů.

Velmi rozšířený, a to v rámci germánských kmenů zejména na území Ubiů, byl podle nápisných památek kult ženských božstev nazývaných matronae nebo matres. Kelty i Germány společně byly uctívány jako bohyně plodnosti a mateřství, životní síly, bohyně, poskytující bohatství, chránící děti i pohostinnost, bytosti, které mohly být ochránkyněmi rodu, rodiny, ale i jednotlivce. Mars Thingsus byl uctíván Twihanty jakožto římskými občany (vojáky v římských službách) a znamenal Ziu/Týra jako ochránce sněmu. Hercules, ztotožňovaný s Donnarem, byl uctíván Ubii a Sugambry. Nápis se jménem válečné bohyně Hariasy byl nalezen v Kolíně, tedy opět na území ubijském, později franském (datován je do r. 287 po Kr.). Z prostředí, osídleného Franky, je znám také kult bohyně Hludany. Nápis pochází z konce 1. stol. po Kr. a jméno božstva obsahuje tutéž slovní součást, jako např. jméno Chlodwig. Šlo tedy o bohyni, mající souvislost s odvahou bojovníků. Uctívání bohyně Vagdavercustis je známo z Dolní Germanie, z území osídleného Batavy a Sugambry (možná i Usipety), a z okolí dnešního Kolína nad Rýnem. Na ostrově Walcheren na dolním Rýně byla uctívána zajímavá bohyně Nehalenia, mající některé společné rysy s egyptskou Eset (Isis). Měla-li s ní též podobný okruh pravomocí, řadila by se k božstvům úrody a plodnosti.23

Ubie, kteří Římanům projevovali věrnost už za Caesarova života, usadil r. 38 př. Kr. na levém břehu Rýna Marcus Vipsanius Agrippa, významný vojevůdce, známý přítel a rádce Caesarova adoptivního syna Gaia Octaviana. Jejich sídlišti, takzvané civitas Ubiorum, bylo zanedlouho uděleno nejprve částečné a poté, když se roku 50 po Kr. z tohoto sídliště stala Colonia Agrippina (nynější Kolín nad Rýnem), úplné římské občanské právo.24

Podle Tacita byli Ubiové v Colonii Agrippině usazeni, aby chránili římské území, nikoli aby oni sami tu byli střeženi. A třebas dosáhli postavení římských občanů, za svůj germánský původ se nestyděli.25

Usipetové a Tenkterové žili v těsné blízkosti Rýna, zhruba od dnešního Xantenu po Bonn. Tenkterové podle Tacita vynikali jezdeckým uměním a v rámci rodinného dědictví si jako zcela specifickou součást pozůstalosti předávali koně. Ostatní dědictví získával nejstarší syn, koně však ten, který byl ze synů nejstatečnějším bojovníkem.26 Může zde jít o podobný princip tradice „válečného štěstí” jako v případě předávání zbraní.

Roku 17 př. Kr. Sugambrové, spojení s Usipety a Tenktery, ukřižovali některé římské zajatce a pod vedením Sugambra Maelona vpadli pak do římské provincie Germanie.27 Plenili zde a podařilo se jim porazit římskou jízdu, již vlákali do léčky. Když prchající římské jezdce pronásledovali, narazili náhodou na vojsko správce provincie M. Lollia. Také nad tímto legátem zvítězili a ukořistili i stříbrného orla V. legie. Sám císař Octavianus spěchal do ohrožené oblasti a zůstal tu tři roky, ačkoli mír, opěvovaný římskými básníky, byl uzavřen již r. 16 př. Kr.28

Po Octavianově odchodu z Gallie se Sugambrové opět chystali k tažení do říše a spoléhali přitom prý i na pomoc keltských kmenů. Vedení války proti nim bylo svěřeno tehdy ještě velmi mladému veliteli, bratru budoucího císaře Tiberia, Neronu Claudiu Drusovi (tzv. Drusus Starší). Právě za těchto událostí Ubiové, kteří zachovali Římanům věrnost, získali tzv. italské občanství.29

Drusus Starší vytáhl r. 12 př. Kr. proti Sugambrům územím Usipetů. Tito Germáni se však spojili formou náboženského svazku s Cherusky a Svéby a údajně jako pomstu za Drusovo plenění na území Sugambrů ukřižovali dvacet římských setníků. Drusus r. 11 př. Kr. reagoval novým vpádem. Sugambrové právě tehdy bojovali též se svými jihovýchodními sousedy Chatty. Drusus protáhl celým jejich územím a poté sídly Cherusků dospěl až k Veseře. Florus (podle Livia) považuje Cherusky, Svéby a Sugambry za validissimas nationes (velmi mocné národy). Tvrdí, že byli tak sebejistí, že si již dopředu dohodou dělili kořist, kterou od Římanů získají. Cheruskové měli zájem o koně, Svébové o zlato a stříbro, Sugambrové o zajatce. Všechno však dopadlo obráceně: Victor namque Drusus equos, pecora, torques eorum ipsosque praedam divisit et vendidit. (Neboť vítězný Drusus jejich koně, dobytek, nákrčníky i je samotné rozdělil jako kořist a rozprodal.) Florus se zmiňuje také o tom, že Drusus na tomto tažení prošel územím Tenkterů.30

Roku 8 př. Kr. (bylo to již po smrti Drusa St., jenž r. 9 ještě pronikl až k řece Labi) se do Germánie vydal Octavianův vojevůdce Tiberius. S výjimkou Sugambrů vyslali tehdy údajně všichni Germáni poselstva se žádostmi o mír. Císař Augustus je však odmítl přijmout, dokud nevyšlou posly právě i Sugambrové. Když se tak stalo (poselstvo opět vedl náčelník Maelo), byli vyslanci ovšem zajati a spáchali pak sebevraždu.

Na levém břehu Rýna bylo r. 8 usazeno Římany na půdě prý 40 tisíc podrobených Germánů; konkrétně jsou jmenováni Sugambrové a Svébové. Augustus v témž roce rozšířil - jakožto dobyvatel Germánie - římské pomerium, tedy posvátný obvod římského impéria, formálně až k Labi. Jak dále uvidíme, šlo o značně nemístný optimismus, a to nejen proto, že již r. 7 př. Kr. potíže s Germány nastaly znova.31

Boje v Porýní neustávaly ani kolem přelomu letopočtu; Římané nejprve vedli válku v Germánii pod velením správce provincie Germanie Marka Vinicia, který střídavě vítězil i prohrával. R. 4 po Kr. vytáhl do zarýnské Germánie opět Tiberius, který si podrobil Canninefaty,32 Attuarie (Chattuarie)a Bruktery, dobrovolně se mu prý poddali Cheruskové, s kterými byla uzavřena mírová smlouva. Podařilo se mu překročit řeku Veseru.33 V létě následujícího roku porazil podle Velleia Patercula Tiberius germánské kmeny, jejichž jména byla Římanům takřka neznámá (tak vzdálené, nikoli bezvýznamné). Mírovou smlouvou se mu zavázali Chaukové, jejichž mladí muži (jak se Římanům zdálo, obrovských těl) odevzdali zbraně a společně se svými vůdci se vrhli na zem před Tiberiovým tribunálem.34 Zdaleka to však neznamenalo uznání římské svrchovanosti v těchto oblastech nadlouho. Svědčí o tom např. to, že r. 5 po Kr. Tiberius již znovu bojoval proti Cheruskům a ačkoliv si je podle dobových pramenů zase podrobil, způsobili právě Cheruskové po čtyřech letech katastrofální porážku římských legií v Teutoburském lese. Tiberius při svém tažení r. 5 dospěl ovšem až k Labi, kde jeho vojsko porazilo a na vzdálenější, to je pravý břeh řeky zatlačilo část Langobardů. Na řece Labi se objevilo i římské původně námořní loďstvo.35

Zatímco Tacitus, prozíravější a méně panegyrický, cítil spíše nebezpečí a hrozil se Svobodné Germánie (sídel Germánů za Rýnem a za Dunajem), Velleius Paterculus, podřízený velitel a obdivovatel Tiberia, byl optimistický. Dokládá to i drobná historka, kterou traduje. Když Římané zabezpečili bližší břeh Labe pevnostmi, jeden z barbarů staršího věku, vynikající postavou i hodností, prý žádal, aby směl vstoupit na Římany obsazený břeh řeky a Tiberia spatřit. Tvrdil pak, že prožil nejšťastnější den svého života.36

Tacitova Germánie je většinou hrozivá, Velleiova padá před římskou mocí na kolena, odevzdává zbraně, obdivuje se římskému vojevůdci. Velleius tak chce samozřejmě zdůraznit význam Tiberiových bojů s Germány. Ti však skutečně Římanům ukazovali jak svou hrozivou tvář, tak také ochotu s nimi spolupracovat, projevovali touhu mírovou cestou získávat jejich zboží, tituly spřátelených králů a náklonnost římských mocných. Největší nebezpečí Velleius Paterculus po Tiberiových úspěších mezi Rýnem a Labem^37 spatřoval v Podunají, ve vůdci Markomanů Marobudovi.

Octavianus Augustus, který po porážce M. Antonia a Kleopatry u Actia ve středním Řecku (r. 31 př. Kr.) velel padesáti legiím a jejich počet posléze zredukoval na osmnáct, přidává v roce 5 po Kr. nových osm. Důvodem nebyli Germáni v Porýní, ale nejspíše právě plánovaná válka proti markomanskému vůdci Marobudovi, který si podrobil množství různých kmenů. Centrum takzvané Marobudovy říše leželo na našem území.

Ke stěhování Markomanů do Čech došlo, asi pod vlivem úspěchů Drusa Staršího, roku 9 př. n. l. V době Octavianovy vlády se nacházeli ve větší či menší míře závislosti na Markomanech krále Marobuda germánští Naristové, Burové, Lacringové, Victovalové, Hermundurové, Semnoni a Vandalové, kmeny germánských, s Kelty snad smíšených Bastarnů, keltští Kotinové, ba dokonce i dolnolabští Langobardi či Góti, kteří tenkráte sídlili v Pomořanech, části východního Pruska a ve Velkopolsku, a rovněž Lugiové (jak bylo ovšem nazýváno celé kultovní společenství, zahrnující i některé kmeny již jmenované).38 Jedni byli podrobeni válkou, jiní získáni smlouvami.39 Z protofranských kmenů se do závislosti na Marobudovi nedostal zřejmě žádný.

Vlastnosti náčelníka Marobuda zajímavě popisuje historik a Marobudův současník Velleius Paterculus. Byl to prý barbar spíše rodem než povahou. Jeho způsob ovládání Germánů se lišil od běžných zvyklostí. Svého postavení nedosáhl vzpourou, nebylo náhodné ani dočasné, byla to vis regia (královská moc) a také certum imperium, tedy jistý druh svrchovaných pravomocí, do nichž Římané zahrnovali vojenské velení, nejvyšší soudní a správní moc a také právo navrhovat zákony. (Výraz certum imperium nám ovšem zároveň napovídá, že všechny tyto pravomoci Marobud přece jen neměl.)40

Brzy začal být Římanům nebezpečný, mimo jiné i tím, že armádu cvičil podle římských vzorů, a také zoceloval ustavičnými válkami se sousedy. Římany sice nenapadal, ale dával jim najevo, že má dostatek vojenské síly i nemálo sebevědomí. Projevem jeho sebevědomí bylo i to, že poskytoval azyl nepřátelům Říma. Nebezpečně vypadalo sebrání vojska, složeného údajně ze 70 tisíc pěšáků a 4 tisíc jezdců. Římany byl podezírán, že se chystá k většímu podniku než bylo dosavadní napadání a podrobování germánských nebo keltských kmenů, případně pouze hledali vhodnou záminku k válce proti němu.41

Tiberius se rozhodl na Marobuda zaútočit roku 5 po Kr., a to ze dvou stran. Sídly Chattů měl táhnout do Boiohaema (Čech) vojevůdce Sentius Saturninus. Sám Tiberius měl postupovat z Carnunta (leželo u dnešní Vídně). Když už byl Tiberius od nepřítele vzdálen jen pět denních pochodů a Saturninovo vojsko, vzdálené od Germánů takřka stejně, se s ním mělo spojit na předem určeném místě, vypuklo (r. 6) velké povstání v provinciích Pannonii a Dalmatii, které útok na Marobudova území zmařilo. Tiberius se musel ujmout vedení války proti vzbouřencům.42 Povstání provinciálů bylo definitivně potlačeno až roku 9 po Kr.43

Téhož roku Římané, vedení legátem Quintiliem Varem, utrpěli svou velkou porážku od Cherusků.44 Ta nejen zchladila jejich nadšení, které se projevilo při uvedeném rozšíření pomeria, ale vedla i k celkové změně římské politiky vůči tzv. Svobodné neboli Velké Germánii. Cheruským náčelníkem Arminiem byly zničeny tři legie, tři jízdní aly a šest kohort.45 Zbytek vojska (dvě legie) byl zachráněn díky duchapřítomnosti legáta Lucia Asprenata. Také vojáci, obléhaní Germány v pevnosti Aliso, vysunuté za Rýn do území Chattů, se pod vedením praefekta tábora L. Caedicia úspěšně probili ke svým.46

Velleius Paterculus, který tvrdil, že Germánie byla jeho oblíbeným hrdinou Tiberiem takřka podrobena, Varovi vyčítá, že se v zarýnských územích choval tak, jako by i na pravém břehu řeky byla již zřízena římská provincie. Když stál Varus v čele vojska v římské Germanii na jih od této řeky, domníval se prý, že lidé, kteří nemají kromě hlasu a údů nic lidského a jež nebylo možno pokořit zbraněmi (značný protimluv vůči předchozí chvále Tiberiových úspěchů), mohou být k pokojnému životu přivedeni zákony, uplatňováním práva. Germáni, kteří předstírali radost z toho, že jejich spory řeší římské právo, vlákali Vara hluboko do svého území. Sevřeni lesy a bažinami, byli prý římští vojáci pobíjeni jako dobytek. Šlo o nejtěžší porážku od dob Crassovy prohry ve válce s parthskou říší (k té došlo roku 53 př. Kr.)47

Germány, kteří dosud tvořili jeho osobní gardu, císař Augustus po této katastrofě propustil, protože jim nedůvěřoval. Očekávalo se, že nyní zarýn-ští Germáni vpadnou do Gallie, a proto Tiberius r. 10 po Kr. přitáhl k rýnské hranici. K vpádu však nedošlo^48 a Římané mohli svou prestiž obnovit alespoň demonstrativním tažením za řeku Rýn, k němuž pod vedením Tiberia a jeho adoptivního syna Germanika došlo r. 11. Poplenili kraje, ležící blízko řeky, pustošili tu pole a vypalovali domy, ale do hloubi území se neodvážili a vrátili se.49 Podobný charakter mělo podle Tacita i tažení, následující o dva roky později.50

R. 14 po Kr. Octavianus Augustus zemřel a vlády se po něm ujal jeho adoptivní syn Tiberius, jenž byl již od r. 12 Octavianovým spoluvládcem. Počátky jeho vlády byly spojeny s mohutnými vzpourami legií, které zachvátily Pannonii i Porýní. V civitas Ubiorum ležely dvě římské legie (I. a XX.), které se také vzbouřily.51

Tacitus píše, že zatímco Římany zdržoval zármutek nad Octavianovou smrtí a vzpoury vojska, „nedaleko odtud si vesele žili Germáni”. Římané tedy (r. 14) pod vrchním velením Caesara Germanika přešli Caesijský les (jenž ležel někde za Rýnem, asi naproti dn. Xantenu), na limitu postavili nový tábor a zaútočili na germánské Marsy, sídlící mezi řekami Ruhr a Lippe. (Tažení mělo zřejmě preventivní charakter, jedním z důvodů bylo však také zaměstnat nespokojené legionáře.) Marsové slavili té noci náboženský svátek a věnovali se hostinám a hrám. Římské vojsko na jejich území plenilo a ničilo rovněž svatyně. Byla mezi nimi i nejslavnější svatyně těchto kmenů, jež byla zasvěcena jejich válečné bohyni Tanfaně.

Vraždění Marsů popudilo Bruktery, Tubanty a Usipety. Obsadili tedy lesy, jimiž se Římané museli vracet. Ti ale tentokrát i v terénu pro ně obvykle velmi nepříznivém vyvázli.52

R. 15 po Kr. táhli Římané opět jednou na Cherusky, a to územím Brukterů. Ti se snažili pochod Římanů ztížit tím, že svůj vlastní kraj vypalovali.

Mapka římských tažení proti germánským kmenům v letech 14 –16 po Kr., v době vlády císaře Tiberia.

Téhož roku Germanicus vpadl i na území dalších cheruských sousedů, Chattů. Využil toho, že mezi nimi panovala nesvornost - někteří totiž podporovali nesmiřitelného, Římu nepřátelského náčelníka Cherusků Arminia, jiní Římu oddaného Cheruska Segesta, Arminiova nedobrovolného tchána. Tacitus se chlubí, že Římané na území Chattů „pobíjeli vše, co bylo věkem a pohlavím bezmocné.” (Podobně si předtím počínali i u Marsů.) Vypálili též hlavní středisko kmene Mattiacum.53 Krutost, kterou se Římané pyšnili, byla nepochybně známkou jejich obav z obrovských území barbarů za Rýnem. Více než nelidskost se jim ovšem vždy vyplácela jejich typická politika, která se vyjadřuje heslem „Rozděl a panuj”.

Segestes byl římským občanem a občanství získal od Octaviana Augusta. Ačkoli za císařství mělo už mnohem menší význam než v dobách republiky, vzhledem ke kulturní a hospodářské převaze Římanů zůstávalo pro barbary stále poctou a dostatečným lákadlem. Římané také ještě dokázali svým věrným barbarům účinně pomáhat. Germanicus r. 15 Segesta vysvobodil z obležení jeho vlastních krajanů.54

Segestův sok Arminius, jehož těhotná manželka Thusnelda byla tohoto roku odvedena na římské území, vyzýval Cherusky k boji proti Římanům a pobuřoval prý i své germánské sousedy. Proto došlo k zarýnskému tažení několika římských armád. Legát Caecina vytáhl územím Brukterů směrem k Emži. Jiný římský vojevůdce, Pedo, táhl s jízdou oblastmi Frýzů. Caesar Germanicus vezl čtyři legie na lodích po jezerech. Na stranu Římanů se přidali Chaukové, Brukterové byli poraženi a vojsko vedené Germanikovým podřízeným Luciem Stertiniem zpustošilo celý jejich kraj mezi řekami Emže a Lippe, nedaleko místa porážky vTeutoburském lese. Dá se předpokládat, že se zde nechovalo umírněněji než u Marsů nebo Chattů.55

Germánům tradičně v bojích pomáhaly lesy a bažiny. Proto Germanicus roku 16 po Kr. navrhl pronikat do Germánie raději podél pobřeží oceánu a pak po řekách či jezerech. Tento syn významného dobyvatele Drusa Staršího se domníval, že míru s Germány bude dosaženo jedině tehdy, překročí-li římské legie znovu Labe.56 Tvrdil, že za svého tažení národy mezi Rýnem a Labem skutečně porazil. Šlo však jen o jeden z dočasných částečných úspěchů impéria, a navíc při návratu bylo na moři zničeno mnoho římských lodí.57

Války s Římany ovlivnily velmi raný vznik hrdinských písní v germánském prostředí - byl jimi např. opěvován vytrvalý nepřítel římského impéria Arminius.58

Nemálo Germánů se ovšem nacházelo i v římských službách. Za císaře Tiberia mezi nimi byli též Sugambrové. R. 26 po Kr. jich bylo např. využito v boji proti Thrákům. K r. 50 po Kr. najdeme u Tacita zmínku, že Sugambrové byli „kdysi” zčásti vyhlazeni a zčásti převedeni do Gallií.59

Tato informace, vzbuzující ohledně zařazení Sugambrů mezi tvůrce franského kmenového svazu pochybnosti, nemusí však být brána doslova a svědčit o tom, že Sugambrové byli v době po vstupu Franků do historie už jenom vzpomínka anebo jejich poetické synonymum.

Tacitus v příslušné pasáži pouze cituje cizí výrok - slova rozčileného římského vojevůdce v Britannii Ostoria, který prohlásil, že podobný osud by měl stihnout i zdejší kmen Silurů. Jinde (Ann. II 26, 3) uvádí podrobení Sugambrů jako plod Tiberiovy rozvážnosti, ne síly.60

V Gallii Sugambrové přežívali pod novým názvem Cugerni, a to v oblasti města Colonia Ulpia Traiana, což je dnešní Xanten. (Zde v dolním Porýní se mohli postupně sloučit se Salii.) Za povstání Iulia Civila (69-70 po Kr.) bojovali po boku vzbouřených Batavů a ostatních s nimi spojených Germánů, a nekolísali přitom mezi stranou římského impéria a vzbouřenci jako Ubiové.61

V popisu zahraničních vítězství nebo nezdarů Římanů musíme počítat s jejich propagandou. Setkali jsme se už např. s tím, jak byly zveličovány Caesarovy úspěchy vůči Usipetům a Tenkterům, později úspěchy římských vojevůdců vůči Cheruskům, nadneseně se hovořilo o podrobení všech Germánů mezi Rýnem a Labem.62

Záhuba části kmene a rozptýlení jeho ostatních příslušníků mezi jiné Germány postihly podle Tacitova díla Annales (uvedeno k r. 58 n. l.) Ampsivarie. Tentýž autor (Germ. 33) píše, jak před očima Římanů bylo okolními germánskými kmeny zabito v boji více než 60 tisíc Brukterů a byli tak téměř vyhlazeni,63 přesto však s oběma etniky badatelé jako se součástí franského kmenového svazu počítají a Bruktery v tomto smyslu vzpomíná i Gregorius z Turonu. Jako o protofranském kmeni se uvažuje o Ubiích, kteří na půdě římské říše žili jako celek. Protofranští Usipetové se objevují nejenom na sever od Rýna, ale i na římském území.64 Podobné rozdělení jako u Usipetů přitom u dalších protofranských kmenů naznačuje pramen Laterculus Veronensis, jímž se zabýváme níže.

Původ královského rodu Merovejců právě z prostředí Sugambrů nemusí nutně být smyšlenkou.

Na Rýně, k obraně proti Germánům, bylo umístěno nejvíce římských legií - celkem osm. Od Egypta až k Eufratu např. byly ubytovány jen čtyři, v Hispánii tři, v Dalmatii dvě legie.65 Protože údaje o těchto počtech pocházejí od Tacita, lze doložit, že již v prvním století po Kristu, dlouho před dobou počátků tzv. velkého stěhování národů (i pokud bychom je kladli do času markomansko-sarmatských válek za vlády císaře Marka Aurelia), viděli Římané v Germánech skutečně veliké nebezpečí.

V posledních letech vlády Caligulovy (panoval 37- 41) i za císaře Claudia (41-54), jak plyne z Tacitových Annálů, měl Řím problémy spíše na východě a v Britannii. O protofranských kmenech se opět něco dovídáme až z doby vlády Neronovy, konkrétně z r. 58. Již nějakou dobu byl tenkrát v Germánii klid. Tacitus tvrdí, že totiž triumfální odznaky zevšedněly a římští vojevůdcové dávali přednost míru. Vojáci tehdy pracovali na zpevňování a zvyšování břehů Rýna.66

Po rozšíření nepravdivé zprávy, že bylo římským legátům v provincii Germanii odňato právo táhnout proti nepříteli, odvážili se na římské území přejít Frýzové, kteří se tu hodlali usídlit, ale nakonec museli pod vojenským tlakem Římanů zase ustoupit.67 Stejný kraj po nich zabrali Ampsivariové, vyhnaní od Chauků. Římany za ně prosil Boiocalus, muž, který sloužil v římském vojsku. Oblast, kde se Ampsivariové chtěli usadit, byla kdysi již osídlena Chamavy, pak Tubanty a poté Usipety. Římané toto území využívali jen k pastvě vojenského dobytka, žádost Ampsivariů však přesto nevyslyšeli. Ti tedy odešli k Usipetům a Tubantům, ale i odtud byli vyhnáni a přešli nejprve na území Chattů a posléze k Cheruskům. Po dlouhém putování byli velmi zchudlí. Nakonec byli jejich bojeschopní muži údajně pobiti, ostatní Ampsivariové rozděleni (mezi Germány) jako kořist.68

Dosavadní popis událostí nám ukazuje značně proměnlivé poměry mezi zarýnskými Germány a jejich poměrně živý pohyb. Situaci, kdy příští členové kmenového svazu Franků sice příležitostně spolupracovali, ale dokázali se dosud k sobě navzájem chovat i velmi nepřátelsky.

Budoucí franské kmeny sehrály významnou roli také v době povstání Iulia Claudia Civila a germánského kmene Batavů, kteří se nacházeli v římských vojenských službách a tvořili součást římské říše.69 Povstání začalo za občanských válek po smrti císaře Nerona (roku 69 po Kr., v tzv. roce čtyř císařů) a skončilo roku 70. Věrnými germánskými spojenci, které Batavové získali, byli z Protofranků Brukterové, Tenkterové, Cugernové a Usipiové.70 Město Ubiů (Colonia Agrippina) bylo v povstání velmi důležité pro vzbouřence i Římany.71 Ubiové sami nejprve bojovali po boku Římanů, jejich území bylo pustošeno zarýnskými Germány z Civilovy strany a oni zase plenili za Rýnem. Plenění na území Ubiů bylo podle Tacita intenzivnější, nepřátelštější než jinde v Gallii, a to údajně proto, že to byli Germáni, kteří se zřekli své vlasti.72 Civilis a jeho spojenci uvažovali v r. 69 i o dobytí a vyplenění samotné Colonie Agrippiny, která byla velmi bohatou obcí, takže si zejména zarýnští Germáni přáli, aby se zde buď mohli usídlit, anebo aby město, které v nich bohatstvím i svým rozkvětem budilo nenávist, bylo zničeno.73 Tak daleko věci však nedospěly. Do města přišli vyslanci Tenkterů a pronesli řeč, v níž byla obsažena jejich důvěra ve spolupráci Ubiů a která je velmi zajímavým svědectvím o silně pokročilé romanizaci těchto Germánů: Vzdáváme díky společným bohům a nejvyššímu z bohů Martovi (Ziu-Týrovi), že jste se navrátili do společenství a ke jménu Germánů a vám blahopřejeme, že konečně přece budete svobodní mezi svobodnými. ... Ale aby se naše přátelství a spojenectví zrodilo navěky, žádáme vás, abyste strhli hradby města, to opevnění vašeho otroctví... Všechny Římany ve vašem obvodu pobijte. Aťmy i vy opět smíme obývat pravý i levý břeh Rýna, jako jej kdysi obývali naši předkové... Znovu přijměte zákony a způsob života předků, odvrhněte rozkoše, kterými Římané vůči svým poddaným zmůžou více než zbraněmi.74

Ubiové si vyžádali čas na rozmyšlenou. Ze spojenectví s povstalci měli strach kvůli nejistému výsledku tohoto podniku, současná situace však pro ně byla rovněž velmi nebezpečná. Proto odpověděli, že se s Batavy a ostatními Germány, které nazývali consanguinei nostri (naši pokrevní příbuzní), spojí, ale zabít římské občany a provinciály odmítali. Ti, kteří byli v jejich obci cizinci, byli prý stejně už zahubeni válkou, jiní odešli. Pro další Římany byla Colonia Agrippina vlastí, s Ubii byli spojeni sňatky.75 Pasáž je cennou ukázkou splývání germánského a římského živlu v Porýní. Ubiové, zhruba po dobu jedné generace plnoprávní římští občané, ale na území říše žijící již přes sto let, sice (jak píše Tacitus v díle Germania, kapitola 28) nezapomínali na svůj germánský původ, ale soužití s Římany už pro ně bylo zcela běžné; tvořili jednu obec i společné rodiny.

V bitvě s římským vojevůdcem, legátem provincie Dolní Germanie Petiliem Cerialem, byli Ubiové spolu s keltskými Lingony, sídlícími u pramenů Seiny a Maasy, uprostřed šiku, na pravém křídle stáli Batavové a Cugernové, na levém Brukterové a Tenkterové. Volba tohoto uspořádání šiku zřejmě nebyla náhodná - méně spolehliví spojenci byli sevřeni pravým a levým křídlem důvěryhodných bojovníků.76

Sídla germánských kmenů v době vydání Tacitova spisu „Germania” (koncem 1. stol. po Kr.). Na východě jsou uvedeny také některé kmeny slovanské (Venetové). (Podle Tacitových údajů zpracoval E. Fehrle, in: Tacitus, Germania, Berlin 1944).

Po Cerialově vítězství také Ubiové hned požádali Římany o pomoc, aby ukázali, že se k povstání připojili pouze z nutnosti, a obrátili se proti Batavům a jejich spojencům.77 Toužili tedy především po dalším životě na římském území. Taková přání však nechyběla ani po vzniku franského kmenového svazu a dobré soužití s Římany bylo nakonec jednou z příčin zdárného vývoje franského státu, nikoli jeho překážkou.

Cerialis prostřednictvím tajných poslů slíbil Batavům mír a jejich vůdci Civilovi milost, takže vzbouřenci kapitulovali. Ubiové byli přijati zpátky do římských služeb. Římský vojevůdce tehdy mj. vyjednával též s germánskou věštkyní Veledou a jejími příbuznými (co se týkalo kmenů zarýnských). Zpráva o definitivním výsledku mírových jednání se u Tacita ani jinde nedochovala.78

Veleda pocházela z kmene Brukterů a ve střetnutí let 69 -70 předpovídala Germánům úspěch a Římanům zkázu.79 Germáni podle Tacitova spisu Germania (c. 8) poslouchali rady žen, protože myslili, že v ženách je něco posvátného a jsou schopny předpovídat budoucnost. Veleda, ale také jiné ženy, jimi byly uctívány.80

Usipiové (Usipetové), sídlící na středním Rýně, kteří se po boku Civilových jednotek účastnili obléhání Mogontiaka (dn. Mohuč),81 žili z části i na levém břehu Rýna, tam, kde se po nich chtěli usadit Ampsivariové, a Římanům poskytovali vojenské služby. Tacitus píše o jisté kohortě Usipiů (v kohortě bývalo kolem 500 mužů), jež byla sebrána v provincii Germanii. Pak byla tato jednotka přemístěna do Britannie. Bylo to v r. 82 po Kr., v době, kdy římskou Britannii spravoval Tacitův tchán Iulius Agricola. Zde však Germáni zabili římského setníka a vojáky, kteří mezi ně byli vřazeni, aby řídili jejich výcvik, a zmocnili se tří válečných lodí, na nichž pluli kolem britannského pobřeží. Když vystoupili, aby sehnali vodu a potraviny, střetli se s Britanny. Úspěchy Usipiů se střídaly s porážkami, nakonec se ale ocitli v nouzi tak veliké, že prý nejdříve pojídali ty nejslabší mezi sebou a potom ty, které určil los.82

Chasuariové, současnými badateli rovněž počítaní k Frankům, sídlili podle Tacita v sousedství Angrivariů a Chamavů.83 Dějinám Chasuariů se prameny nijak nevěnují.

Ke konci 1. století po Kr. se na někdejší území dolnorýnských Brukterů nastěhovali Chamavové a Angrivariové. Bruktery předtím sousední kmeny společně vyhnaly a téměř prý pobily, a to buď pro jejich pýchu, nebo zlákány kořistí, nebo pro přízeň bohů vůči nám (to je Římanům).84

Na březích Rýna tedy poměrně často docházelo k situacím podobným těm, jaké známe i z doby vrcholícího stěhování národů. Některé kmeny byly oslabovány, jejich zbytky se spojovaly s dalšími, silnějšími a úspěšnějšími, byly vyháněny a hledaly si sídla na teritoriu jiných etnik, mohly dál přežívat pod jejich jmény. Franský kmenový svaz zřejmě vznikl právě dík těmto procesům.

Tacitus popsané poměry v Germánii kvituje proslulou větou: Nechť, prosím, trvá a upevňuje se - ne-li už láska cizích národů vůči nám, pak aspoň jejich vzájemná nenávist, neboť za tísnivé situace říše nic již (lepšího) Štěstěna nemůže darovat, nežli nesvornost nepřátel.85

Za podobných situací mohli „zmizet” a zároveň se udržet, byť spojeni s jinými kmeny, také Sugambrové, jejichž vyhlazení v oblastech za Rýnem nepotvrzuje žádný konkrétní pramenný údaj. Paměť na ně vytrvávala v 5. stol. po Kr., kdy je několikrát jmenuje Sidonius Apollinaris. Tento autor sice rád ve svém díle užívá i jmen kmenů již neexistujících, ale Frankové byli ve 2. polovině 5. stol. natolik silní a proslavení, že pro panegyrické zdůraznění schopností a ušlechtilosti adresáta jedné z jeho básní Consentia, tribuna císařské rady a správce paláce císaře Avita (455 - 456), nebylo jmenování „Sygambrů” společně s Franky třeba. Bylo by však zcela logické v případě, že by básník chtěl vzpomenout merovejský královský rod: Vstoupil bys do bažin v nitru území Franků a Sygambrové by tě ctili (mluví se tady o Consentiových schopnostech při zprostředkovávání míru). Úvahu o tom, že Sygambrové jsou pro básníka vpodstatě Merovejci, podporují i jiné jeho verše. V souvislosti s rodem Merovejců jsou Sugambrové vzpomínáni také v 6. století po Kr. Gregoriem z Turonu a Venantiem Fortunatem.86 Jediný další Sidoniem Apollinariem jmenovaný protofranský kmen jsou Brukterové (rovněž uvádění vedle Franků). Je to ve známé pasáži o kmenech účastných Attilova tažení do Gallie (r. 451), o níž se tvrdí, že jsou tu jména barbarů vybírána podle potřeb poetiky.87

Ve 2. stol. po Kr. poutali pozornost Římanů především ti Germáni, s nimiž sousedili na řece Dunaji. Největším konfliktem mezi nimi a Římany v tomto období byly bezpochyby markomansko-sarmatské války, jež proběhly v době vlády císaře Marka Aurelia.88

Těchto válek se kromě Markomanů účastnili též Kvádové, Hermundurové, Langobardi, Vandalové-Hasdingové, Hermionové, Naristi, Lacringové, Burové, Victovalové a sarmatští Jazygové, z porýnských protofranských kmenů však žádný. Popis průběhu válek je celkem obecně znám. Důležité je jejich postavení jakožto určitého dějinného mezníku. Velká koncentrace germánských kmenů, z nichž některé se nacházely ve stavu migrace, zaútočila na impérium a tento útok se stal jednou z vážných předzvěstí budoucího soustředěného tlaku barbarů ve 3. a zejména pak ve 4.-5. stol. po Kr.

Markův syn Commodus (180-193), který uzavřel s poraženými barbary mír, požadoval od nich sice obilí a určité kontingenty mladých mužů pro službu v římské armádě, ale jinak římského vítězství nevyužil - a ostatně i k odvedení branců z barbarského území došlo jen jedenkrát.89 Nicméně už doba vlády jeho otce (161-180) znamenala přijetí velkých germánských kontingentů do římských služeb a měla svůj nezanedbatelný podíl na postupně stále rostoucí barbarizaci říše.

Budoucí Frankové se na území římského impéria pokoušeli usadit už od dob Caesarových a brzy po jeho smrti tu začali být usidlováni Římany samotnými. Skutečně důležitá historická role zde však čekala teprve utvořený franský kmenový svaz.

Pokud jde o antické prameny, kromě již citovaných básní Sidonia Apollinaria se původní kmenová jména tvůrců franského kmenového svazu snad nejdéle uchovala v seznamu pozdně římských úředních a vojenských hodností zvaném Notitia dignitatum.

Uchovávání jmen protofranských kmenů do sklonku 4. nebo dokonce do 30. let 5. stol. tu lze nejspíš vysvětlit tím, že vlastně šlo o názvy vojenských jednotek, utvořených v minulosti. Jejich obvyklá jména byla používána nadále, i když etnické celky, z nichž vojáci původně pocházeli, přestaly samostatně existovat. Zcela pravděpodobně mohla být těmito názvy pěstována hrdost na tradici jednotek. Údaje pramene nás tedy nesmějí mýlit a přivádět k názoru, že ještě počátkem 5. stol. byl kmenový svaz Franků nezažitým pojmem.

Z těch, kteří jsou i v rámci již vytvořeného franského kmenového svazu, ba ještě po vzniku franského státu, různými prameny uváděni pod svým zvláštním kmenovým jménem, najdeme v Notitii dignitatum dolnorýnské Salie, a to mezi pomocnými sbory tzv. palatinských legií - jednak na Východě pod velením vojevůdce s titulem magister utriusque militiae praesentalis, jednak na Západě říše, kde jim velel magister equitum per Gallias. Tzv. Salii Gallicani byli umístěni v Hispánii, diecézi, která až na výjimky podléhala stejnému velení jako diecéze gallské.90

Dále je v tomto seznamu uvedeno 4-5 kmenů, jejichž jména už jinak v té době v pramenech nenacházíme. Jsou to Tubanti, sloužící v pomocných sborech palatinských legií v Hispánii i na Východě říše, Ampsivariové, kteří tvořili tytéž jednotky a byli umístěni v Gallii, stejně tak jako Brukterové.

XI. jízdní kohorta Chamavů sloužila v egyptské provincii Thebaidě.91 Co se Sugambrů týče, objevují se podle jednoho z navrhovaných čtení příslušného místa pramene Notitia dignitatum také v Thebaidě; další navrhované čtení je však cohors sagittariorum (lučištníků) nebo (jak uvádí vydavatel O. Seeck) saginarum.92

Seznam zvaný Laterculus Veronensis, pocházející zhruba z poloviny 4. století, uvádí mezi barbary, kteří byli mocní za /různých/ císařů, z protofranských kmenů Amsivarie, Bruktery, Chattuarie a Chamavy, ale zároveň už i pojem Franci. Zachycuje tedy asi v něčem aktuální, v něčem zas starší stav.

Zajímavý je údaj tohoto pramene o některých protofranských kmenech, které prý žily na území provincie Belgica I. Jsou tu jmenováni Usipiové, Tubanti, Tenkterové a Chassuariové. Ačkoli informace může vzbuzovat jisté pochybnosti, rozdělování původně jednotných kmenů (stejně tak jako slučování s jinými) bylo pravděpodobně velmi běžné a časté. Laterculus Veronensis tak rovněž pomáhá podpořit myšlenku, že i Sugambrové měli na vzniku Franků svůj podíl.93

Na závěr 3. a do 1. třetiny 4. stol. patří chvalořeči (panegyriky) na císaře Constantia Chlora a jeho syna Constantina Velikého. Objevují se v nich jména Brukterů, Chamavů a Tubantů,94 převažují však pojmy Francus, Franci. U Ammiana Marcellina (konec 4. stol.) jsou zvláštním jménem uváděni již jen Chamavové (v souvislosti s akcemi císaře Iuliana vůči nim a Saliům). Pramen Historia Augusta, který se sice hlásí do třetího, ale vznikl až koncem 4. nebo počátkem 5. století, hovoří pouze o Francích.95

V této kapitole jsme se snažili vylíčit především proměnlivost poměrů v Porýní, kde sídlily budoucí franské kmeny, a vytváření příznivých podmínek pro vznik nového velkého kmenového svazu - ať už to byly společné vojenské akce proti Římanům, poskytování azylu vyhnaným kmenům, nebo naopak oslabování některých Protofranků, jejichž zbytky se pak spojovaly s kmeny úspěšnějšími.

Vznik samotného kmenového svazu, jehož příslušníci se latinsky nazývali Franci (řecky Frangoi) prameny nepopisují. S tím, jak přibývá údajů o Francích, mizejí však zprávy o protofranských kmenech. Také sídla Franků v podstatě odpovídají někdejším územím protofranských kmenů.

SPOLEČNÁ HISTORIE ŘÍMANŮ A FRANSKÉHO KMENOVÉHO SVAZU

Rané kontakty

Členové kmenového svazu Franků s Římany sousedili na Rýně. Na jeho dolním toku byla sídla Franků Saliů. Na východ od nich, od řeky Luppie (Lippe) k městu Bonna (dnešní Bonn), sídlili Frankové středorýnští, budoucí Ripuariové, na východě hraničící s kmenovým svazem Alamanů. Pokud blíže neurčení Germáni, kteří překročili dolní Rýn v r. 231, nebyli Frankové, začínají jejich konflikty s Římany v 50. letech 3. století.1

Za vlády císaře Galliena, r. 257, došlo k jednomu z nejrozsáhlejších útoků Franků na římské území vůbec. Dostali se do něj velmi hluboko, až k městu Tarraconě (Tarragona) v Hispánii, ba možná až na severoafrické pobřeží.2

Nejvíce byla Franky samozřejmě ohrožena území gallských provincií. Vpády příslušníků velkých germánských kmenových svazů z Porýní a horního Podunají byly ostatně také jednou z příčin vzniku tzv. gallského císařství, dočasného odtržení nejzápadnější části impéria (budoucí Gallské praefektury) od centrální vlády, která už na obranu okrajových území přestávala stačit, takže se o ni tyto oblasti musely postarat samy.

Na závažnost franského nebezpečí v Gallii za doby gallského císařství ukazuje, že gallský císař Postumus (259/60-268) na nějakou dobu zvolil za své sídlo Colonii Agrippinu (Kolín nad Rýnem),3 město, jež brzy leželo vlastně v centru franského osídlení. Samostatně organizovaná obrana severní gallské hranice měla zpočátku úspěchy. Postumus budoval vojenské pevnosti přímo na germánském území vpravo od Rýna, kde se však Římané trvaleji už udržet nemohli. Po smrti uvedeného císaře barbaři tyto pevnosti rozbořili a zapálili.4

Počátkem druhé poloviny 3. stol. byli Římané nuceni bojovat na několika frontách - proti Peršanům, Gótům, Frankům i Alamanům - a ještě ztráceli mnoho sil v početných občanských válkách období tzv. vojenských císařů. Vnitřní krize impéria se v této době nebezpečně spojovala se zvýšenou vojenskou aktivitou barbarského světa.

V biografii Lolliana (Laeliana), jednoho z uzurpátorů Gallienovy doby, je autorem pramene Historia Augusta vyslovena obava, že kdyby západní Germáni vpadli do impéria stejným způsobem, jako to na východě činí Góti a Peršané: venerabile hoc Romani nominis finitum esset imperium (vznešenépanství Římanů by zaniklo). Životopisec, tvořící pravděpodobně až někdy koncem 4. nebo počátkem 5. stol.,5 se ovšem vyznačuje silnou averzí vůči Gallienovi, muži, kterého moderní historiografie považuje za schopného vládce - jeho panování spadalo jen do velmi nepříznivého času.

Dobu přílišného drobení císařské moci v 50. a 60. letech 3. stol. ukončila vláda rázného císaře illyrského původu Aureliana (270-275). S Franky bojoval Aurelianus už před svým nástupem na trůn, ještě jako tribun VI. legie Gallikánské, a porazil je. V triumfu, který slavil pak již jako císař, byli vedeni i franští zajatci.6 Takzvané gallské císařství se tomuto silnému panovníkovi poddalo dobrovolně.

Před nástupem senátorského císaře Tacita (275-276)7 obsadili blíže neurčení zarýnští Germáni (obecného označení Germani bylo v té době užíváno hlavně, ale nikoli výlučně, pro Alamany) v Gallii údajně velká a bohatá města. Senát císaře zvolil zejména kvůli akutnímu nebezpečí, hrozícímu ze zarýnských oblastí. Šlo jinak o čin v historii římského císařství velmi vzácný a vždy to bylo právě vážné ohrožení státu, jež senát přivedlo k tomu, že využil svého jinak jen velmi formálního práva nastolit císaře.8 Pramen Historia Augusta o Tacitově volbě říká: Je třeba zvolit císaře, jednak proto, že vojsko bez císaře již déle nemůže obstát, a také proto, že k tomu pobádá (i další) nutnost. Neboť rýnský limes prý prolomili Germáni a obsadili pevná, vznešená, bohatá a mocná města.9

I velmi zdatný císař Probus (276-282) měl s barbary, a jmenovitě s Franky, mnoho potíží. Franské zajatce ze svých bojů na Rýně usadil až v Černomoří. Ti si však v době, kdy byl zaměstnán boji o trůn, opatřili silné loďstvo a r. 280 napadli Řecko, pronikli do Malé Asie, přepravili se dokonce i na Sicílii, kde dobyli Syrakús. Ze Sicílie přepluli do Afriky, odkud byli sice úspěšně vyhnáni, domů na své vlastní území se však vrátili šťastně. Šlo přitom jen o malý houfec barbarů.10

Mezi lety 279-281 hledal u Franků pomoc nový gallský uzurpátor Proculus, který sám o sobě tvrdil,11 že je franského původu. Byl ale Franky zrazen. Tento vzdorocísař se údajně narodil v nejjižnější části Gallie, v provincii Alpes Maritimae. Byl považován za vznešeného, jeho předkové, ba také on sám, se ovšem prý zabývali loupežemi, a takto získali bohatství. Za své uzurpace mohl tento někdejší římský vojenský tribun vyzbrojit dva tisíce otroků.12 Pokud lze citovanému prameni věřit, šlo by o prvního uchvatitele císařské moci z řad Franků, žijících v říši.

Úspěšný legitimní císař Probus získal prý nazpět mnoho barbary dobytých gallských obcí (o jejichž obsazení zarýnskými Germány píše Historia Augusta v biografii Tacitově) a podobně jako Postumus založil na barbarském území opěrné vojenské body. Devíti barbarským náčelníkům, již se mu vzdali, nařídil dodávky obilí, ovcí a branného mužstva.13

Probus patřil též ke vládcům, kteří barbary hojně usazovali na římském území. Muže, jež mu podle smluv dodali zarýnští Germáni, rozptýlil po 50 až 60 mezi římské jízdní oddíly (numeri) a do pohraničních posádek, a to po různých provinciích.14 Ve značných množstvích usazoval ve východních částech říše Bastarny, Gepidy, Východní Góty (Greuthungy) a Vandaly. Vzhledem k tomu, že Probus se snažil postarat o obdělání ladem ležící půdy, a to i pomocí římských veteránů, byli asi tito Germáni usazeni jako gentiles. Takoví osídlenci na přidělené půdě pracovali a zároveň impériu poskytovali daně a vojenské služby. Kromě Bastarnů se však všichni ostatní podíleli na plenění východních římských provincií.15

Ani všechna Probova vítězství a vojenská i mírová opatření nezabránila tomu, že ihned po jeho smrti došlo k novému vpádu blíže neurčených barbarů do Gallie. Podle Ericha Zollnera šlo o Franky.16

Už v době před počátkem období dominátu (začíná r. 284) byli Frankové vážnými nepřáteli i spojenci římské říše. Kromě problematického Procula však z této doby neznáme žádného z předních Franků jménem.

Vláda u Franků 3. stol., ba ani po dlouhá desetiletí poté, nebyla ještě jednotná.17 Ze shromažďování dobytka a jiné válečné kořisti, ale i ze spolupráce franských bojovníků s římskou říší, se ovšem již v této době ve franské společnosti začalo vytvářet bohatství, významně pomáhající rozkládat její rodové vztahy. Vyšší sociální skupina, jak to ukazují milodary v jejích hrobech,18 byla svým způsobem života úzce spjata s válkou jako důležitým zdrojem své prestiže a příjmů. Tomu odpovídaly také její náboženské představy.

Znaky některých franských jednotek v římských službách, jak je nacházíme v prameni „Notitia dignitatum occidentalis” (kapitola V). Tyto jednotky se zde objevují pod svými starými kmenovými jmény, třebaže pramen pochází z doby po vzniku franského kmenového svazu. 2. řada, první štít zleva: Tubanti, druhý štít zleva: Saliové. 3. řada. čtvrtý štít zleva: Brukterové. 5. řada, první štít zleva: Ampsivariové.

Vztahy Franků a Římanů za dominátu (do doby vlády prvního známého příslušníka rodu Merovejců Chlogiona)

Barbarské nebezpečí mělo vliv na téměř všechny reformy, jež císařové dominátu provedli. Franské záležitosti se po vzniku Diocletianova čtyřvládí, tetrarchie, staly starostí západořímského caesara, sídlícího v Augustě Treverorum (Trevír), anebo západního augusta, při vládě dvou císařů pak posledně jmenovaného. Od sklonku 4. století, když se běžnou věcí stalo panování císařů dětského věku, začal být boj proti franskému nebezpečí úkolem příslušných vysokých vojenských velitelů - velitele Gallské praefektury (magister militum per Gallias) nebo jednoho ze západořímských magistri utriusque militiae praesentales.19

Útoky Franků se v období dominátu soustřeďovaly výhradně na severní Gallii. Na rozdíl od některých jiných germánských etnik, která byla vypuzena ze svých sídel a ocitla se bez pevného zázemí, žili Frankové v oblastech, kterých se zmatky velkého stěhování národů dotýkaly jen částečně. I to zřejmě pak mělo vliv na další příznivý vývoj tohoto etnika.

Role barbarů v dějinách římského státu v pozdním císařství stále rostla a jejich integrace do římské společnosti, třebaže většinou nebyla příliš vítána, se pod tlakem okolností prosazovala. Vojenské a hospodářské problémy nutily Římany postupně k usidlování celých barbarských kmenů na půdě provincií, další barbaři se k dělení této půdy s římským obyvatelstvem dostávali násilím. Obojím způsobem pronikali na římské území za dominátu i Frankové.

První usazení franských laetů

Roku 286/7 plenili Frankové na území provincie Belgiky a na západě Gallie Lugdunensis. Diocletianův západní spoluvládce Maximianus porazil tehdy Franky prvního z historie jménem známého náčelníka Gennobauda, který se mu poddal. Pro další historii velmi důležitým počinem císaře Maximiana bylo pak to, že Franky jako tzv. laety uvedl na území gallských Nerviů a Treverů, tj. do severozápadních oblastí Gallie.20

V roce 287 vpadli Frankové také do oblasti zvané Insula Batavorum v ústí Rýna, kam jich údajně přešlo mnoho tisíc. Porazit se je podařilo caesaru Constantiu Chlorovi až r. 295. Též on je však usadil na gallském území, aby se zde ujali opuštěné půdy.21 Postupná a dlouhodobá romanizace části franského etnika, která zdaleka nebyla pro vznik a stabilitu budoucího franského království bez významu, začala tedy již v počátcích dominátu.

Postavení laetů v římských službách

Terrae laeticae (oblasti, kde byli laeti usazeni) byly rozšířeny na území většího počtu provincií diecéze Gallie, nejenom přímo v pohraničních úsecích. Pod názvem laeti byli usidlováni především příslušníci různých franských kmenů, vzácněji někteří Keltové a také Alamani. Kromě laetů, patřících vojensky do správního okruhu jednoho římského města (civitas), existovali i laeti per diversa Belgicae I. dispersi, tj. laetové porůznu usazení v provincii Belgica I.

Sídliště laetů (samozřejmě nekompaktně) sahala od rýnské hranice po jihogallskou provincii Aquitanii I. Laetové tvořili odvodní okrsky, z nichž se doplňovala římská armáda podobně jako ze synů římských veteránů (povinnost laetů i veteránů ke službě v armádě byla dědičná) anebo z venkovských odvodních okrsků běžných občanů (temo, capitula), kde povinnost dodávat nováčky souvisela s břemeny, lpějícími na majetku velkostatkářů i běžných svobodných rolníků (munera patrimonii).

Instituce laetů přežívala určitě ještě počátkem 2. poloviny 5. století. Stát chránil půdu, určenou k obdělávání těmito vojáky, před uchvacováním

Mincovní portrét císaře Maximiana na postříbřené bronzové minci, zvané follis, která byla vyražena v mincovně v Lugdunu (dnešní Lyon). Nápis na aversu mince: Imperator Maximianus Augustus.

soukromými osobami. Jako laeti nemuseli být vždy, jak plyne ze zákona císařů Arcadia a Honoria z r. 399, označováni jen váleční zajatci, ale i dobrovolníci, kteří se byli se statutem laetů ochotni zařadit do římské armády.

Jako dědičným vojákům dával římský stát laetům různá osobní privilegia. Mohli být ze služby propuštěni s titulem ex protectoribus, tedy se stejnými výsadami jako příslušníci širší císařské gardy; praefektovi, římskému důstojníku, který stál vždy v čele jedné, nanejvýše dvou skupin laetů, příslušelo stejné postavení jako představeným císařských dílen nebo loďstva a laetové jako celek byli chápáni jakožto kolegium ve službách římského státu.

Pokud se v manželství spojili s kolóny nebo otroky, nárokovali před vydáním zákona Libia Severa (z r. 465) pro své děti svobodný původ. Pro římský stát to také bylo výhodné, dával-li přednost zájmům své armády. Jenom daňová povinnost a to, že byli organizačně zařazeni přímo pod římské velení, laety odlišovalo od foederátů.

Podle římských měřítek to byli neobčané, ale přitom osoby znatelně vyššího stavu, než jaký po svém připsání k daňovému cenzu vlastníků^22 měli římští nájemci soukromé velkostatkářské půdy, kolóni. Ani laeti nesměli bez rozkazu svou půdu opustit, byli však závislí pouze na státu, bez povinností k soukromým osobám. Slabý císař Libius Severus vyšel vstříc zájmům velkostatkářů a děti laetů narozené v manželství s kolóny, stejně tak jako s otroky, přiřkl jejich pánům.

Třebaže laetové, zejména do r. 465, patřili k lépe postaveným kategoriím obyvatel než typičtí římští polosvobodní, v očích svobodných Franků, pronikajících do Gallie výbojem, byli daňovými poplatníky. A to pro barbara v době před založením pevně organizovaného franského státu bylo již znamením závislosti. Od doby Libia Severa byli pak více než předtím postaveni naroveň kolónům.

Ačkoliv laety z římského území bylo jakožto vojáky možno vyslat do kterýchkoli končin říše, snažili se spíš zůstávat v Gallii, kterou chápali jako svůj domov. Ani vojenskou službou ani občasným pleněním nezískali však, jak se zdá, většinou podstatnější bohatství. Hroby s bohatými přídavky v oblasti severní Gallie jim např. podle mínění B. Kriigera nepatří.

Jak z pramenů i literatury zjišťujeme,23 cítili se laetové být skupinou obyvatelstva odlišnou od Římanů (jak o tom svědčí společná plenění s barbary), ale uzavírali s Římany, a také s jejich otroky, sňatky.

Vezmeme-li v úvahu vše, co zde o postavení laetů bylo již řečeno, mohla mít tato sociální skupina významný vliv na proces feudalizace franského prostředí.

Císař Constantinus I. (306-337) krátce po nástupu k moci porazil vojenské družiny franských náčelníků Ascaria a Merogaisa. Římští vojáci poté vyplenili některé franské vesnice a pobili dobytek Franků. Dospělé zajatce dal tehdy císař v amfiteátru v dnešním Trevíru prý předhodit dravé zvěři. Na počest svého vítězství ustanovil i tzv. ludi Francici (Franské hry). Tvrzení, že franští zajatci se nezdáli být schopni vojenské služby, ba ani otroctví, mělo spíš ospravedlnit tehdejší císařovu krutost. Jeho otec Constantius Chlorus je přece na půdě Gallie usazoval a zřejmě se mu povedlo přimět je tady k pokojnému životu.24

Constantinovo vítězství z r. 306 franské útoky rovněž nadlouho nezastavilo. Již r. 308 byly obnoveny. Bohatství římských provincií barbary při jejich jednoduchém, ba mnohdy chudém způsobu života příliš lákalo.25

Střetnutí mezi dvěma světy, jedním chudším a dravým, druhým bohatším a pohodlnějším, bylo vyčerpávající zejména pro Římany. Proto pro ně bylo výhodné alespoň zčásti se barbarskému světu otevřít, usazovat barbary na římském území a spolupracovat s některými jejich náčelníky.

V letech 310-321 přešli Římané proti Frankům do úspěšného protiútoku. Panegyristé nazývali zejména díky vítězstvím nad barbary Constantinovu dobu zlatým věkem.26 Zdar trval také na počátku vlády Constantinových synů. Constans vítězil v bojích proti Frankům i Alamanům a r. 342 s Franky uzavřel spojeneckou smlouvu.27

Po Constantově násilné smrti, za uzurpace Magna Magnentia, jenž sám byl po matce původem Frank, došlo v důsledku toho, že si uchvatitel povolal franskou pomoc, opětně k obsazení řady měst v římském Porýní. Magnentiova uzurpace z r. 350 byla poměrně brzy, r. 355, následována pokusem dalšího Franka s vysokým postavením v římském státě, velitele pěchoty (magister peditum) Silvana. Souviselo to s celkovým vzestupem pozice franských velitelů v římských službách.28

Vůdcové franských bojovnických družin leckdy hledali na římském území kořist (např. Ascarius a Merogaisus), mnozí však, zvlášť v dobách zesílení římského státu, také ochotně vstupovali do císařské gardy i běžných pohraničních anebo polních vojsk.29 Družina je prvním velkým průlomem do struktur rodové společnosti, a to i po stránce náboženské, lépe řečeno kultovní. Mezi velitelem a členy družiny vznikala sakrální pouta podobná těm, která existovala ve svazcích pokrevních, včetně povinné krevní msty za velitelovu smrt, jež jinak byla povinností příslušníků rodu vůči příbuznému.

Bez vzniku družinného prostředí by činnost barbarských velitelů v římském vojsku byla jen stěží představitelná, protože někdy museli bojovat i proti příslušníkům vlastního kmene. Jejich převažující věrnost vůči Římanům, jež bývá moderními historiky často obdivována, nalézá snad své vysvětlení právě v tom, že pouta někdejší věrnosti k pokrevním příbuzným se přenesla do vztahu velitel - jeho podřízení vojáci. Chránil je především vybraný bůh, fulltrúi náčelníka družiny, ale vybírali si také své osobní božské ochránce.

U Franků žijících na území říše najdeme jak příklady věrnosti vojenským velitelům franského nebo římského původu v římském vojsku, tak také spolupráci s jejich kmeny za Rýnem.30 Zajímavé je také znění následujícího nápisu:31 Francus ego cives (takto) Romanus miles in armis, egregia virtute tuli bello mea dextera semper (Já, franský občan, voják římského vojska, s vynikající statečností jsem vždycky se válkou svou pravicí probil) Ani příslušníci družin, kteří získali římské občanství, se ovšem nemuseli přestat cítit Franky, tak jako např. Ostrogót Flavius Theodericus rex, římský občan, císařův patricius a adoptivní syn, se nikdy nepřestal cítit Gótem. Frankové dokázali zmužile bojovat v římském vojsku a neztratit přitom povědomí svého původu.

V prostředí bojovnických družin se - ať už službou v římském vojsku nebo naopak kořistěním na římském území - hromadilo bohatství, jež členy a obzvláště velitele družin pozvedalo nad úroveň ostatních příslušníků kmene. Ideologie družinného prostředí považovala výboj a získávání válečné kořisti za nejlepší a nejčestnější zaměstnání muže přinejmenším už od dob Tacitových.32 Toto prostředí mělo, jak jsme již naznačili, i svoje odpovídající náboženství, kult válečných bohů, kteří „si podrobili” božstva zemědělská, kult zbraní a bohy - osobní ochránce bojovníků. V Porýní krystalizoval významný kult boha Wodana, původně méně důležitého božstva, které začalo být v této oblasti uctíváno jako hlavní někdy mezi 1. a 4. stol. po Kr. Zřejmě nejstarší písemnou zprávu o kultu Wodana v germánském prostředí přináší Tacitus, jenž nejlépe znal právě Germány, sousedící s římskou říší. Celkové stáří Wodanova kultu je problematické zjistit, dosud však nebyla zcela opuštěna myšlenka, že již skalní kresby doby bronzové ve Švédsku zobrazují Wodana (zde Ódina) s jeho charakteristickými atributy, kloboukem a kopím. V gótštině Vulfilovy bible (4. stol. po Kr.) najdeme slovo wods ve významu wutend, zuřící, zběsilý, a již z gótštiny známe i označení pro ásy, božstva, v jejichž čele Wodan - Ódin stál.33

Také Ziu, severský Týr (moderněji vyslovováno bez koncovky 1. pádu jako „Tý”), byl bohem válečníků a oblíbeným individuálním ochráncem bojovníků. Zbraně s vyrytými runami, mezi nimiž je i „vítězná runa” Týr, se nacházejí též v porýnské oblasti. Dále pak býval častým fulltrúi válečníků Donnar, severský Thór.34

Ve vztahu k Římanům měla ideologie družinného prostředí dvojaký charakter: na jedné straně umožňovala lepší využití barbarských válečníků, na druhé podporovala útoky barbarů na impérium, jejich výpravy za válečnou kořistí; a koneckonců se stálé družiny náčelníků staly i důležitým základem germánských barbarských států.35

Křesťanství bylo na první pohled s družinnou ideologií jen těžko slučitelné. Družina, která se vydělila z rodových vztahů, si ovšem mohla jako svého ochránce vybrat kteréhokoli „silného boha” a nemusela přitom tolik brát ohled na víru svých kmenů jako na náboženství svého velitele. Byla prvkem, který rozbíjel původní rodové struktury, ale posléze pomáhal budovat politicko-sociální struktury států. A těm právě křesťanství odpovídalo.

Roku 355 Frankové poprvé dobyli Colonie Agrippiny, následujícího roku ji však pro Západ určený caesar Iulianus získal zpět. O něco později (roku 357/8) využili někteří Frankové zaneprázdnění Iuliana v bojích s Alamany a na římském území obsadili dvě pevnosti. Šlo o muže, kteří se vydali za pleněním a Ammianus Marcellinus nám v souvislosti s touto událostí zanechal zajímavé svědectví o tom, co tehdejší Římané mohli považovat za „velmi silné” tlupy nepřátel: jednalo se pouze o 600 lehkooděných bojovníků.36 Ti opět mohli tvořit po bohatství a kořisti toužící ozbrojenou družinu některého z franských náčelníků. Poté, stále ještě jako caesar, svedl Iulianus (pozdější Apostata, 361-363) boje se Salii a Chamavy. Část příslušníků obou těchto kmenů byla v té době již usídlena v Toxandrii, na území mezi dnešními řekami Maasou a Šeldou.37 Událost spadá do r. 358, kdy se jméno Franků Saliů vůbec poprvé objevuje v pramenech. Předtím sídlili na dolnorýnském ostrově Insula Batavorum.38 Saliům, kteří přišli do Toxandrie, nešlo o kořistění, ale o obsazování země. Ani Iulianus je odsud nevypudil. Usadili se tu i se svými rodinami a majetkem.39

V Toxandrii začala tedy pozvolná násilná okupace římského území Franky. Iulianus se spokojil tím, že je vojenskou akcí vystrašil a přinutil uznat římskou svrchovanost.

Franští velitelé a vzdělanci

V 50. letech 4. stol. byli Frankové, jak jsme již naznačili, též důležitými činiteli vyšší interní římské politiky. Dva z nich se pokusili přímo o získání císařského purpuru, Magnus Magnentius a Silvanus.

Magnus Magnentius, velitel dvou legií, vytvořených v době Diocletianovy tetrarchie, byl císařem provolán v gallském Augustodunu (Autun). Jeho matka byla věštkyní, a také on sám zřejmě vyznával polyteistické náboženství, protože na její věštby dbal. Původně žil podle historika Zósima mezi franskými laety a zde byl také romanizován.40 Dalšího Franka, Gaisona, jmenoval r. 350 Magnentius svým vrchním vojenským velitelem a na r. 351 mu svěřil i konsulát.41 O původním postavení Gaisona v římských službách se z pramenů nedovídáme. Svědectví, které Zósimos přináší o samotném Magnentiovi, je však velmi cenné. Zjišťujeme z něj, jak vysoko se uprostřed 4. stol. mohl již dostat romanizovaný barbar, který vynikl v římské vojenské službě. Ukazuje také, že laetové měli prostřednictvím této služby cestu do římských úřadů otevřenu podobně jako plně svobodní foederáti. Magnentia podle něj dokonce pozvedli na trůn civilní dvorští úředníci. Konkrétně pramen jmenuje představeného soukromé císařovy pokladny (comes rei privatae) s římským jménem Marcellinus.

První známou foederátní smlouvu s Franky usazenými na římském území uzavřel, jak jsme již napsali, císař Iulianus, a to se Salii v Toxandrii. Existence takové smlouvy předpokládá, že zdejší Frankové se ve skutečnosti nestali poddanými římské říše (třebaže uznali, že území, kde se usídlili, se nachází pod svrchovaností římského císaře), ale byli chápáni jako samostatné těleso, s nímž císař navazoval vztahy na mezinárodní úrovni. O přímou analogii události z počátku 80. let 4. stol., kdy se římskými spojenci postupně stali všichni Vizigóti, tu ovšem nejde. V Toxandrii se zdržovala pouze část Saliů, o jejichž vůdci nebo vůdcích se z pramenů nic nedovídáme, rozhodující část kmene měla sídla za Rýnem. Kontakty s tímto kmenovým zázemím franští foederáti i nadále udržovali.42

Franské vojenské schopnosti a pravděpodobně vojenská služba elitních franských družin musely mít již kolem poloviny 4. století pro Římany skutečně veliký význam, jak o tom svědčí také kariéry dalších příslušníků franského etnika v římské armádě a politice.

V roce 354, po likvidaci uzurpace Magna Magnentia, je dosvědčen další Frank s vysokou vojenskou funkcí, Mallobaudes. Byl tribunus scholae armaturarum, tedy velitel gardového oddílu těžkooděnců. V této hodnosti jej císař Constantius II. pověřoval i důležitými pravomocemi policejního charakteru.43

Frank stejného jména, ale pravděpodobně nikoli totožný s předchozím, dosáhl později, a to za vlády císaře Gratiana (367-383), hodnosti comes domesticorum - velitele užší císařské gardy, jejíž příslušníci se nazývali protectores domestici. Ammianus Marcellinus ho charakterizuje slovy: comes domesticorum a franský král, muž bojovný a statečný.44 Spojení vysoké vojenské funkce v římské říši a vlády nad částí barbarského kmene nebo i nad celým barbarským etnikem nebylo v době stěhování národů ojedinělé, ale málokdy přinášelo trvalé spojení zájmů impéria a barbarského kmene. Mallobaudes se jako římský vojenský velitel účastnil boje proti Alamanům, ovšem poté, co tento rex odešel z římských služeb, podnítili zřejmě Římané Alamany k útoku na jeho území.45

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Frankové a Evropa.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.