JDI!

VZPOMÍNKY LEGIONÁŘE OTAKARA HUSÁKA

KNIHA III.

JDI!

VZPOMÍNKY LEGIONÁŘE OTAKARA HUSÁKA

KNIHA III.

Copyright © Československá obec legionářská, 2018

Photos © Fotoarchiv VHÚ-VHA Praha, sbírka ČsOL, sbírka Jiřího Charfreitaga, sbírka Západočeského muzea v Plzni – oddělení novějších dějin, 2021

Czech Edition © Československá obec legionářská, Praha 2018

ISBN 978-80-278-1092-5 (ePub)

ISBN 978-80-278-1093-2 (mobi)

ISBN 978-80-278-1094-9 (pdf)

Památce matky a otce a těm, kteří pohár mého života naplnili štěstím až do kraje – své ženě Libuši, dcerce Elišce a naší babičce

Táta

„JDI,“

řekl otec –

kolikráte v životě jak kámen dopadlo až na dno mého svědomí: „JDI!“

a já poslechl.

Obsah

Část třetí: Občan slouží budování armády(2. díl)

MÉ PLÁNY DO ŽIVOTA A JAK TO DOPADLO

LEGIE V RUSKU, NA SIBIŘI A DOMA. MASARYK A ŠTEFÁNIK V RUSKU

KALEIDOSKOP PRVNÍCH LET REPUBLIKY

PRVNÍ ÚŘEDNICKÁ VLÁDA

DOBA IMPROVISACE KONČÍ – BRANNÝ ZÁKON

V MINISTERSTVU NÁRODNÍ OBRANY

BRANNÝ A ROZPOČTOVÝ VÝBOR

Příloha: Otakar Husák a veteránské organizace

Nezávislá jednota československých legionářů

Kruh starodružiníků

Kruh francouzských legionářů

Mezinárodní federace starých bojovníků (FIDAC)

Poznámka editora

Vážení čtenáři,

po menší odmlce se vracíme k rozsáhlým pamětem generála Otakara Husáka. V letech 2014-2020 realizovala Československá obec legionářská rozsáhlý projekt Legie 100, v rámci kterého také došlo k vydání celkem 13 svazků pamětí našich legionářů z období první světové války. Jednotlivé tituly jsme se snažili načasovat tak, aby jejich vydání korespondovalo s důležitými milníky v boji za naši samostatnost. Ostatně i první dva svazky Husákových pamětí byly takto připraveny – první díl vyšel u příležitosti sta let památné bitvy u Zborova, druhý u příležitosti přísahy čs. legie ve Francii v červnu 1918. A to, že další díl vychází v roce 2021, také není náhodou. Je to totiž rok, kdy si Československá obec legionářská připomíná sto let své existence. Ačkoliv Otakar Husák nikdy nebyl jejím členem, ve veteránském hnutí byl výraznou osobností a pro udržení odkazu legií vykonal mnoho záslužné práce. O této jeho činnosti se můžete dozvědět právě v příloze tohoto svazku.

V roce 2021 ale také uplyne sto let od ukončení jeho činnosti na postu ministra národní obrany. A právě tomu jsou věnovány poslední dva díly jeho pamětí. Autor se zde věnuje problematice organizace a budování armády ve stínu poválečných antimilitaristických nálad, národnostních problémů a politického soupeření podobného tomu, které známe dnes. Tyto části jeho pamětí se tak sice nečtou úplně lehce, jsou ale obrovským zdrojem informací k počátkům naší republiky. Zejména o výstavbě armády, která celé meziválečné období stála na základech, na jejichž vybudování se on převelikou měrou podílel. Vše je opět doplněno jeho postřehy a osobními zážitky. Při pročítání textu si tak uvědomíme, že Otakar Husák patří k neprávem opomíjeným osobnostem, které stály na začátku budování našeho státu. Doufáme, že mnoho nových informací si zde najdou i naši čtenáři.

Projekt Legie 100 již skončil, naše Edice pamětí si však za oněch šest let našla řadu příznivců a bude pokračovat i nadále. Bude také rozšířena o vzpomínky pamětníků druhé světové války a novodobých válečných veteránů. Ostatně první dva tituly s tímto zaměřením jsou již k dostání. Doufáme, že nám i nadále zachováte přízeň a paměti, které máme pro vydání připraveny, Vás zaujmou stejně, jako ty které jsme Vám již představili. Za Vaši přízeň předem děkujeme!

Michal Rak

Vedoucí Edice pamětí ČsOL

Část třetí
Občan slouží budování armády
(2. díl)

MÉ PLÁNY DO ŽIVOTA A JAK TO DOPADLO

Po příměří s Maďary pokládal jsem svoji vojenskou službu za skončenou. Můj ročník byl demobilisován a s poukazem na splnění občanské povinnosti žádal jsem presidenta o propuštění. Věděl ode mne o tom, že jednám s přáteli v Českých Budějovicích o zřízení tužkárny. Nesouhlasil, a když jsem mu, odvolávaje se na úspěšně pokračující organisaci vojska, svoji žádost opětoval, zdvihl varovně své dva prsty a nevrle prohlásil: „Zůstanete sloužit, je to důležitější než dělání bleištiftů!“ Spoléhal jsem na to, že až projde poslední termín k aktivování záložních důstojníků, který jsem sám vyprovokoval, a nedal se aktivovati, že přeci jenom dostanu se do civilu. Ale president jako ústavní nejvyšší velitel měl právo dáti komukoliv rozkaz k vojenské službě a já cítil povinnost nejen jeho rozkazy, ale i přání plniti. Jako již tolikráte v životě, při vstupu do Družiny, při rozvědkách, v bojích, posláních všeho druhu ozvalo se někde v hloubi mozku to rozkazující: „JDI!“ Tak jsem nakonec sloužil v hodnosti ministra národní obrany jako záložník. President stočil kormidlo mé životní lodi k jiným přístavům.

Po mém návratu vyprávěl jsem přátelům v Českých Budějovicích o svých desetiletých zkušenostech z ciziny, o vyhlídkách tužkařského průmyslu, kdy při tehdejším bojkotu německého zboží České Budějovice měly po mém soudu při dobrém využitkování jedinečné konjunktury naději státi se českým Norimberkem, dosud světovým centrem tohoto průmyslu. Přátelům se myšlenka líbila a získali mne pro její uskutečnění. Spoléhaje na to, že budu v brzké době volný, dal jsem se s nimi do práce. Za podpory prvotřídního peněžního ústavu Česko-Budějovické záložny začalo se jednati s tužkárnami Národním podnikem a Hardtmuthem. Jednání s oběma byla bezúspěšná. U české firmy byli to lidé malicherní a konečně jich továrna byla malá; za to u Hardtmuthů byla dlouho naděje na úspěch. Majitelé byli si dobře vědomi svých hříchů na národě. Firma byla za války jihočeskou centrálou udavačství a měli na svědomí mnoho slz, ba i krve svých obětí. Hraběnka Lamezan,1 hlavní majitelka, kladla jako podmínku možnost přeložení výroby do Vídně a Spojených států s právem používati světoznámé značky Koh-i-noor; ovšem bez Made in Czechoslovakia. Jednání zúmyslně protahovali, až zasáhly i politické vlivy německé, bral se na ně stále větší ohled. Poukazovali na to, že firma odvádí státu ze svého exportu cenné cizí devisy, které bychom ovšem my Češi odváděli daleko poctivěji. Na to se nemyslelo, hlavní věcí byl „Schonzeit“2 Němcům, jichž industrii se přímo nadbíhalo. Nakonec z toho nic nebylo než ztráta drahocenného času a propasení konjunkturálních možností. To také chtěli a měli na mysli.

Záložna spolupracující s Obchodní bankou v Celetné ulici měla k disposici volný tovární objekt na Rudolfovské silnici, který se hodil pro naše účely.

Tak vznikla myšlenka založení akciové tužkárny Grafo. Ve stálém přesvědčení, že již během nejbližších měsíců budu moci ujati se jejího řízení, upsala má žena značný díl kapitálu, který si opatřila hypotékou na domě a směnečným úvěrem. Záložna i banka díky mému přátelskému poměru k rozhodujícím činitelům poskytly peníze na investice a provozní úvěr. Tak jsem po své práci strávil řadu nocí nad plány, objednávkami strojů a surovin, sestavováním ceníku a obchodní korespondencí všeho druhu. Nelitoval jsem těch hodin, byly pro mne vyprahnutím z práce, která mne stále více a více znechucovala. Cítil jsem již vůni cedru, barev, slyšel šum strojů této krásné industrie. Byl to můj zamilovaný koníček. Největšími pomocníky byli mně staří přátelé Čeněk Král po stránce obchodní a Karel Popílek po technické. Díky jim adaptace budovy montáž strojů šla slibně dopředu a ku zahájení výroby přihlásili se nám též z obou tužkáren zapracované síly, dělníci i dělnice, staré známosti z dob rušného života utlačované české většiny města. Reklamou do světa vytrubované „tajemství“ Koh-i-noorek, že paní hraběnka sama váží a míchá směsi, mi již dávno nebylo záhadou. S porozuměním svých šéfů v cizině pro náklady vyrobil jsem již dávno rovnocenné zboží. Nebylo však ziskově tak výhodné jako běžné zboží, neboť v kalkulaci Hardtmuthově již dávno nebyla odamortisovaná položka mlýnů meloucích grafit až půl roku. Nyní byly mlýny příšerně drahé. To bylo celé výrobní tajemství: nejlepší suroviny, mletí až do zblbnutí, veliký tlak lisů, bezvadné sušení a vypálení. Krásná výprava balení a reklama! S tím vším přišel Hardtmuth dříve než jeho konkurence a svůj náskok si udržel. Měl jsem již v cizině propracované některé druhy zboží, které ani oni neměli, kupříkladu černě píšící a intensivně modře kopírující Blue Star; touto značkou jakož i značkou Con-que-ror, jež dosáhly rychle velké obliby, proniklo Grafo i na zahraniční trhy, do Anglie, Holandska, jich kolonií, Indie, Ameriky. Žárlivý Hardtmuth vyvolal spor o podobnost značek Koh-i-noor a Con-que-ror. Ministerstvo obchodu rozhodlo v neprospěch Grafa, ačkoliv současně naše firmy, kupříkladu Plzeňský pivovar svou světovou značku v plném znění Urquell v cizině prohrál. Ten se v méně hodnotné kvalitě v cizině klidně vyráběl, u nás byla výroba Con-que-ror zakázána. Inu, jsme národ flagelantů!3

Tím, že jsem se nemohl celé továrně věnovati, ztratili jsme mnoho času se všemi obchodními důsledky: stroje byly dodávány s velkým zpožděním, poptávka po zboží zasycováním trhu jakož i ceny klesaly. Výroba byla hladce spuštěna, beze všeho pokusnictví a výrobních ztrát. Měl jsem v rukou již pěknou smlouvu i připravený byt, ale nakonec na rozkaz presidentův musel jsem sloužiti dál. Vývojem událostí v polovině roku 1920 byl jsem nucen vzdáti se vůbec svých, mně tak milých úmyslů. To je již jiná historie. Grafo muselo si opatřiti nového ředitele, zůstal jsem však s továrnou stále ve spojení a zajížděl jsem tam, kdykoliv jsem jen mohl.

Tak mi zbyly na České Budějovice krásné vzpomínky, vděčnější než na mé rodné město Nymburk. Na tuhé národnostní boje vedené vůdcem českobudějovických Čechů JUDr. Augustem Zátkou, Sokol, Hlahol, Besedu, masopusty, výlety do okolí, kuželky na Staré rychtě, sedánky v kavárně u Folprechtů. Sloužil jsem tam jako jednoroční dobrovolník u 28. pluku.

V roce 1919 byl jsem též ve spojení s bostonským milionářem, textilníkem, Johnem Lawrencem. Seznámil mne s ním americký vyslanec Richard Crane, na jehož vyzvání přijel do Prahy. Chtěl tu založiti velkou holdingovou společnost, přál si, abych se stal jejím ředitelem. Povoloval mi Grafo jako mého zamilovaného koníčka. Jeho nabídka byla víc než lákavá, starý pán mne ale z vojny nepustil. Tak jsem ztratil obě příležitosti. Když jsem pak přece v prosinci 1921 odešel, vlastně „byl odešen“, do civilu za okolností více než osobně trapných, a které popíši v jiné kapitole svého života, dokonale mi to tisk, který kdysi ze mne dělal „bílého slona“ po návratu z války, „osladil“, že prý jsem se „prodal“. Mlčel jsem na tyto sprostoty, nechtěl jsem nikoho zbavovati ilusí o lidech, v něž jsem sám je ztratil.

Hned po převratu v Praze vznikla cizinecká společnost kol všech diplomatických zastoupení. President míval stále mnoho hostů z kruhů mezinárodních, politiků, vědců, umělců. Chtěl, aby do této společnosti, do které by jinak vnikli lidé, kteří mu nebyli po chuti a mohli cizince zkresleně a tendenčně informovat, chodili lidé z jeho blízkého okolí, důstojníci a úředníci. Nejednou býval jsem kol 11. hodiny dopoledne překvapen telefonickým vzkazem, být u presidenta v 1 hodinu odpoledne na déjeuner s paní, kterou šofér honil po celé Praze, než ji našel. Znala perfektně šest řečí, literaturu a umění, což bylo pro takovou společnost nezbytné. To ovšem znamenalo též toilety. Neúřední styk s cizími diplomaty a navazování bližších styků s nimi mělo nesporně velkou cenu a bylo by hloupé to podceňovati. Při nemoci paní presidentové byla to vlastně paní Hana Benešová, která měla býti jaksi duší tohoto života. Ta však byla se svým mužem v Paříži na mírové konferenci, ze které se vrátil až 24. září 1919. Do té doby volky nevolky vše viselo na osobě presidentově. Šámal sice pamatoval na administrativu tohoto života zřízením úřadu ceremoniáře v presidentově kanceláři. Stal se jím zkušený, sympatický profesor Dr. Guth-Jarkovský. Měl za úkol uvésti dobré, spolehlivé lidi, znající cizí řeči a mravy, diskrétně cizí legace na vše upozorňovati.

Tento život byl velmi nákladný pro důstojníky s jejich mizernými platy. Na to se namyslelo. Ze svého královského platu plukovníka a generála kol 2 000 Kč měsíčně jsem ani nemohl nic dávati na udržování domácnosti. Tu vydržovala moje zámožná žena, a ještě jsem nadělal tolik dluhů, že jsem je splácel 10 let. To ovšem věděly jen dvě pražské záložny, stejně jako to, že po odchodu do civilu byl jsem vlastně na dlažbě a neměl zaměstnání. Páni poslanci, jichž tisk do mne řezal, hráli karty o desetitisícové obnosy a já měl těžkou hlavu, jak dát své soukromé záležitosti do pořádku. Pak mně cynicky vyzývali, braňte se, řežte do Hradu, víte, „panská láska po zajících skáče“. Tak mluvili členové „Pětky“! Naznačovali i možnost mandátu, kdybych se „prodal“. Hnusilo se mi to všechno. Mně, který v nejtěžších dobách dobrovolníkům říkal: „Kdybychom dobyli jen spravedlivý počet poslanců, jen několik mandátů pro vídeňský parlament, stojí to za to umírat!“ Nyní jsem je poznal.

Mé první manželství bylo bezdětné. Oženil jsem se 22. dubna 1919 na přání své matky; chtěla se, chudák, dočkati vnoučat. Její i moje přání se nesplnilo. Z oken zářila světla, u krbu bylo chladno. Celý ten na venek skvělý společenský život mi byl ničím. Mým ideálem vždy byl klidný rodinný život a práce, která mi byla vším a dávala všechny satisfakce. Ženil jsem se v kostele. „Pokrokový“ tisk mě za to zle pocuchal. Náboženská tolerance totiž platí jenom pro ty, kteří ji žádají pro sebe. Pro ty druhé neplatí. Bydlil jsem 13 let v podnájmu u své tchyně na Smíchově. Žena ve vlastním domě pro ochranu nájemníků nemohla dostat byt, ačkoliv již dva postavili si se státní subvencí domy, ale bydlili dále půl zadarmo a své domy draze pronajímali. Dobrá myšlenka ochrany se občas zneužívala.

Pracovával jsem doma vždy dlouho přes půlnoc, v úřadě nebýval ani čas myslit. Za několik měsíců dostal jsem těžké žaludeční křeče. Desorientoval jsem lékaře, domnívaje se, že jsou to dozvuky kdysi mé vleklé nemoci otravy olovem, kterou jsem si opatřil při podceňování nebezpečí práce s octanem olovnatým. Jednou jsem měl tak silný záchvat, že to vypadalo na otravu i jiného původu. Posílali mne, už v civilu, do Karlových Varů, kam jsem jezdíval v prosinci nebo lednu, když jsem měl čas. Pomáhalo to na nějakou dobu, až náhle v roce 1936 byly z toho operace slepého střeva v poslední chvíli. Jsem typem člověka, který potřebuje hodně spáti, a to jsem nemohl po celou dobu svého aktivního života; až v 63 letech, v pensi. V té jsem začal znovu objevovati polozapomenuté poklady literatury.

Svatba Otakara Husáka a Boženy Pickové 22. dubna 1919 (sbírka J. Charfreitaga).

Vždy jsem býval velkým sportovním fanouškem a chodil, jak jsem jen mohl, na pozoruhodnější zápasy v tenisu a fotbalu, zvláště na „býčí zápasy“ Slavie – Sparta. Jako student a i později hrával jsem backa. Nejraději jsem stával v publiku a statečně spolupůsobil v řevu „surovost, soudce mlha, ven!“. Člověk při tom omládl, jak se mu rozproudila krev. Na svých cestách viděl jsem mnoho velkých zápasů v Anglii, Francii, Itálii, Rakousku, ve Spojených státech severoamerických a i v sovětském Rusku…

Již v roce 1919 seskupila se kolem nezapomenutelného generála Chalupy, „otce, starosty“ a pravodatného myslivce před tváří sv. Huberta, skupina nimrodů, která existuje již čtvrté desetiletí. Přezvala se na Milovickou loveckou společnost dle revíru Milovického vojenského tábora, který spravoval vrchní lesní Bartoň. Byl jsem od počátku jejím členem a strávil v družném kroužku překrásné dny v přírodě a na posledních lečích, jaké vychutnávají jen opravdoví milovníci přírody a nefalšovaného, mužného přátelství. Milovické hony slynuly vzorným pořádkem a nedošlo na nich nikdy k žádným úrazům. Za honce rádi chodili vojáci z blízkého tábora za zábavou a nějakým kapesným s buřty a cigaretami; proto celý hon se odehrával vždy jako příjemné vojenské cvičení. Často dávali členové i hosté milovickým honům přednost před mnohem většími hony v Židlochovicích a na Slovensku, padly-li na stejný den. Vzácní hosté, jako generál Weygand,4 rumunský král Karol se synem Michalem a ti lovům rozuměli, neskrblili nikdy chválou. Zábavou pro Bohy bylo, když v povznesené náladě Kramář zpíval německému ministru Spinovi^5 buršácké písně a ten mu odpovídal prastarými písněmi českých studentů.

Ve věčných lovištích již loví slavný chirurg Dr. Rudolf Jedlička, generálové Čeček a Chalupa, inspirátor všeho veselí, Dr. Kramář, v koncentráku zahynulý Dr. Šámal a popravený redaktor Šmoranc, policejní president Bienert, Dr. Preiss, vrchní lovčí Bartoň. My zbylí, Dr. Michal Jedlička, generálové Fajfr, Dvořák, Weinerek, Syrový, plukovník Kvapil, vzpomínáme jich slavně při každé příležitosti a všech veselých kousků, které jsme si navzájem vyváděli.

LEGIE V RUSKU, NA SIBIŘI A DOMA. MASARYK A ŠTEFÁNIK V RUSKU

Odejel jsem z Ruska několik dní před sv. Václavem v roce 1917. Jak jsem již psal v kapitole o odjezdu mého transportu do Francie, nebyl jsem tedy více očitým svědkem událostí, které se tam pak sběhly. Mohu však spoléhati na pravdivost jich líčení mými starými kamarády, kteří mně také psali. V dopisech z roku 1918 mi vyčítali, dokonce i Pavlů, který mne nikdy neměl rád, že se stala chyba, že jsem odejel, že měl býti poslán někdo jiný. A jak se o to starali u starého pána, abych právě já zmizel z Ruska první a už jim tam nepřekážel! Snad bych býval pomohl v té zamotané situaci a docílil jiných úspěchů než oni u francouzských důstojníků, kteří tam u nich byli. Štefánik přijel už pozdě. Snad bez domýšlivosti mohu říci to, co říkají jiní, že francouzská legie by se bývala sotva stala tak vynikajícím a úspěšným tělesem, kdybych býval mnohokráte nezachránil situaci tím, že se podařilo udržeti demokratické zřízení, bratrství všech dobrovolníků, v rámci pravidelné armády francouzské. Více proti názorům Dr. Beneše než samotných francouzských důstojníků.

Snad jsem uměl lépe než jiní, srozumitelněji, mluviti k vojákům, tlumočit jich city, „vlézti“ jim do duše a uhoditi na správný tón jich srdcí. Hájiti přede všemi jich způsob, jakým chtěli osvoboditi svůj národ. Ve všech dobách lidských dějin šli do válek, a zvláště revolucí, dobrovolníci. Spartakus vedl vzpouru římských otroků, války křižácké byly v podstatě též vedeny fanatiky dobrovolníky, jako války husitské a revoluční boje vedené Cromwellem v Anglii. Dobrovolnictví vtiskne každému takovému vojsku své zvláštní charakteristické znaky. Tak kupříkladu Napoleonovi v italském tažení nijak nepřekáželo, že jeho armáda sansculotů^6 si tykala. Důstojníci polských legií prvé světové války zřekli se části svých platů. Bylo to pouto solidárnosti; vyšší čin znamenal větší zodpovědnost a povinnost. Užívali symbolicky starých uniforem jako souvislosti s minulostí, jejich příkladné vlastenectví bylo bezmezné. V počátku prvé světové války anglická armáda skládala se v drtivé většině z dobrovolníků. Dějiny nikdy nepoznaly tak velikou, více jak milionovou armádu dobrovolníků.

Ti z našinců, kteří byli přesvědčeni, že o osvobození nedá se jen mluvit nebo psát, šli dobrovolně do vojska jako věčná bystřina demokracie různých názorů. V tom byla jeho síla i slabost. Vědomě byli ilusionisty jako prvotní křesťané a dá se tvrditi i to, že v mnohém byli inkarnací dávno zpráchnivělých bojovníků-dobrovolníků.

Největší část našeho vojska, ruské legie, z níž se zrodila francouzská i italská, skončila prvý díl své epopeje prakticky vítěznou bitvou u Zborova. Pak přišlo období, kdy se schylovalo k občanské válce, až konečně propukla. Do té jsme se naprosto nechtěli zaplésti, což znamenalo odejeti z Ruska a pokračovati v boji na francouzské frontě. To se podařilo jen mně a ještě jednomu menšímu transportu. Ostatní ztroskotali. Je o tom již napsána celá literatura, více méně románová. Pokusím se napsati v následujících řádcích své mínění o těchto tragických dobách našich dobrovolníků, jako kritik znající vedoucí osoby dramatu, prostředí, v němž žili, a ideály, za které bojovali.

Dopisy ze Sibiře z roku 1918 se mi bohužel ztratily s mými skromnými zavazadly v Cognacu. Mám ale před sebou originály dopisů kamarádů ze Sibiře z let 1919 a 1920, které budu ve výtahu citovati v konci této kapitoly. V nich se obrazí nefalšovaná, nezkreslená pravda o duchu a náladě našich na Sibiři.

Pro naše hnutí bylo rozhodujícím štěstím, že v hodině dvanácté, v době největší tísně přijel do Ruska Masaryk. Po revoluci tam mohl, dříve ne. Těsně před jeho odjezdem vrátil se odtud Štefánik a informoval jej. Odejel na anglický pas jako profesor Marsden přes Švédsko. Ve Stockholmu, kde se právě připravovala konference Internacionály, očekával jej Pavlů. 16. května 1917 byl již v Petrohradě, krátce po příjezdu Lenina, který tam přijel 4. dubna.

Pavel Nikolajevič Miljukov (1859-1943) vystudoval historii, stále byl ale v konfliktu s carským režimem, takže musel odejít do exilu. Během svého pobytu v USA se zde seznámil s T. G. Masarykem. Do Ruska se vrátil během revoluce v roce 1905 a spoluzakládal Konstitučně demokratickou stranu (tzv. Kadeti), které se stal vůdcem. Od roku 1907 zasedal v Dumě. Po únorové revoluci roku 1917 se stal ministrem zahraničí prozatímní vlády, pozval do Ruska Masaryka, ale již v květnu musel po rozsáhlých nepokojích svůj post opustit. Po bolševické revoluci přes Kyjev a Turecko odjel do západní Evropy, kde podporoval protibolševické síly a roku 1921 se usadil ve Francii. Zůstával kritikem komunistického režimu, na druhou stranu podporoval jeho výbojnou zahraniční politiku. Odsoudil ale sbližování Sovětského svazu a nacistického Německa (sbírka ČsOL).

Masaryk se bál ruské revoluce pro její válečné důsledky pro spojence. Věděl však a vždy tvrdil, že carské Rusko o demokracii a svobodu nikdy nestálo a proto telegrafoval 18. března Miljukovu své uspokojení nad odstraněním cara. I tak Rusko rád neměl. Správněji řečeno jako střízlivý myslitel a politik mu nedůvěřoval. Věděl o tůních v povaze vždy trpícího lidu, který je naplňoval vlastní krví pod Varjagy, Tatary, Mongoly, cary, ve všech válkách evropských a jistě i dříve v temné noci neznámého minula v dobách Skythů. Staletí potom, kdy na západě trubadúři a minnesängři zpívali milostné písně a kavalíři v krajkových límcích se potýkali před krásnými dámami, nad bezkonečnými pláněmi Ruska svištěl divoký vítr a rozháněl kouř a dým spálených měst a vesniček; v jeho skučení zanikal nářek na kůl naražených lidí. Je možné diviti se, že to všechno muselo zanechati stopy v povaze lidu? Nejkřesťanštější králové spojovali se s úhlavním nepřítelem křesťanstva! Že jednou také jiná krev musela plniti tůně? Bohužel, byla to zase krev povětšině ruská! To si má především uvědomiti západ domýšlivý na svoji kulturu, že mu ji před záplavou barbarů zachránily kosti a krev národa, který jen proto zůstal ve svém vývoji pozadu.

Masaryk říkal, že myšlení bolí. I jeho. Bolestně procítil myšlenky ruských velikánů. Nesouhlasil s Tolstého „neodporovati zlu!“. V jeho učení byla poznaná pravda Husa a Chelčického společně s jejím obráncem Žižkou. Jako chirurg dotýkal se právě těch nejbolestivějších míst. Svému národu držel před očima celý život zrcadlo, které nelže, počínaje rukopisnými boji. Také všem církvím náboženským a politickým. Neimponoval mu žádný -ismus! To vše platilo i pro Rusko. Tam byl dávno na „indexu“ nejen v carském, ale i novém Rusku pro svoji knihu Rusko a Evropa, kterou i Trockij odmítal. Pokrokoví Rusové říkali, že tato kniha bude ležeti mezi námi 200 let! To, že jsme jej vždy prohlašovali a uznávali za svého vůdce, bylo v carském Rusku velkou překážkou v naší práci. Tu má také hodně na svědomí pan generál Červinka, „odborník revoluční armády“ (?!), kterému „buřič profesor“ dlouho nebyl po chuti.7

Petrohradské vedení Svazu, které tak vyčítalo prvním pracovníkům, že vsadili na kartu carského Ruska, když tehdy žádná jiná nebyla, vsadilo na ještě horší kartu Kerenského, místo aby se starali, jak Štefánik chtěl, o odvezení všeho vojska do Francie ještě před vypuknutím zmatků a neúprosně se blížící občanské války. V té na nás číhala kariéra „žandarmů“8 a tak naše vedení od té doby vůbec létalo z pole na pole jako vyplašené koroptve, se svými názory a rozhodnutími. Drahocenný čas jsme prohrávali každým týdnem. Činitel čas se v naší revoluci bral vůbec chybně na vědomí. Naši dobrovolníci stávali se v rozkládající se ruské armádě nenáviděnými. Urážky a rvačky byly stále častější. Nade vším visela chmurná budoucnost.

Masaryk píše o tom ve své slavné Světové revoluci. Jsou v ní názory na věci a události, které sám nezažil, a proto též neobstojí jeho rozsudek nad lidmi, které nepoznal a s nimiž nejednal. Je to důsledek toho, jak důkladně byl petrohradským vedením Svazu za prvé tři měsíce svého pobytu v Rusku zpracován. Do 1. pluku přijel až měsíc po Zborovu, 4. srpna, a tam poprvé zatřáslo se těmito informacemi. Maxa nebyl tam jako jeho průvodce zbytečně nervosní, když mne chtěl mít Masaryk stále kolem sebe.

Bohužel, do první divise přijel až naposled, když už celý český týl objel. Píši o jeho pobytu na stránkách v prvé části a odkazuji na ně.9

S ruskými Čechy a jejich „Družinou“ zachází nemilosrdně. Pravda, Rusko bylo pro nás „Slovanstva orel bílý“. Znali jsme ruské poměry předválečné. Cenili jsme nekonečnou skromnost a statečnost ruského vojáka-mužika snad více než sami Rusové. Znali Rusko lépe ti, kteří tam přišli jako zajatci a žili za dráty zajateckých táborů spravovaných korupčními germanofily? Světová revoluce pokládá ruské Čechy za politické děti. Zavedli oni vojsko do bratrovražedného konfliktu nebo ti vyškolení a prozíraví politikové? O co se mohli ty politické děti v roce 1914 opírati než o carské sliby, když žádný politický režim pro nás více neučinil než on? Ničím je skutečnost, že zahraniční ministr ruský Sazonov^10 se pro nás exponoval, když francouzský vyslanec Paléologue^11 byl otevřeně proti našim aspiracím? Vždyť jsme tenkráte ani nevěděli, zda s námi národ doma souhlasí. S tím přecházením k Rusům to také nebylo tak silné, a právě my rozvědčíci můžeme mluviti o nalíčených pastích, kdy jen o vlásek jsme unikli zajetí a oprátce. Já kupříkladu v roce 1915 na Sanu u Niska Przendělu. My, politické děti, čekali jsme v Čechách revoluci a zatím nic, ani myš se nehnula, tak jsme měli zatím první splátku na carský slib, Českou družinu. Měli jsme za to kopat ruskou vládu do břicha?

V přísném řešení kyjevského vedení Svazu „důstojnické otázky“ vidí Masaryk mravní týrání civilními projektanty. Ti dali jenom na papír, co chtěli dobrovolníci na frontě. Jak to s touto otázkou dopadalo, vylíčím ještě v této kapitole citováním podání tak zvaných spolupracovníků-důstojníků na Odbočku Národní rady. O tom se v žádných pamětech ani legionářských románech nemluví. Masaryk přejímá plně názory těchto lidí, kteří sami ve svých podáních přiznávají, jak zle jsou ve vojsku kritizováni. Stejně přejímá názory gen. Červinky, který nejvíce tuto krizi způsobil. Masaryk neměl asi příležitost mluviti s frontovými vojáky, jak ti se na to dívají.

Ve Světové revoluci je i tato věta, která se starých dobrovolníků bolestně dotkla: „Ve snaze míti vojsko přímo ideálně slovanské, demokratické, bratrské atd. vynořily se plány končící planou rabulistikou o vlastnostech našeho pravého vojáka.“ Do vojska se nechodilo po přečtení učených traktátů, statečné srdce, české svědomí musilo mluvit! Vytýká též krajanům, že když vláda byla proti propouštění zajatců (o což právě krajané, opírajíce se o bojovné výkony Družiny, žádali, se zajatci přeci o takových věcech žádná vláda nejedná, a právě ta černosotněnská carská to měla dělat?), ale svolila k tomu „na přání kapitalistických kruhů“ (Pozn.: Taganrogští molodci, teď víte, kdo si Vás vyžádal!), aby byli zařazováni do pracovních družin (Pozn.: reservoiru příštího vojska jakmile by bylo povoleno). Naši továrníci v Kyjevě (byli dva nebo tři, ti měli rozhodovat?!) byli první, poněvadž chtěli legii malou a nevojenskou.

Takové informace dávalo nové vedení Svazu (od roku 1917) Masarykovi a on je převzal do svých pamětí! Ti, kteří měli býti ruským krajanům vděčni, že netrčí ještě za ostnatými dráty, pohybují se volně a dělají politiku! Stačilo snad pro jich osvobození přestupování na pravoslaví, alespoň těch politicky vyspělých, kteří ne svojí vinou nedostali se ještě do vojska? Žádná definice se pro tuto naivnost jako protějšek „rabulistiky“ nehledala, věděli jsme dobře, že jinak své sympatie k Rusku projevit nemohou. Snad to bylo rozhodující pro jeho prevoschoditělstvo pana generála Červinku! Co říci počínání těch spolupracovníků ze zajatců, kteří z kanceláří kyjevského Svazu psali kamarádům do zajateckých táborů opatrnické dopisy, ba ještě hůře – a je úplně desorientovali v jich rozhodování? To byla práce na velkém vojsku?

Ti rabulisté, kteří v letech 1914, 1915, 1916 umírali jako „politické děti“, kteří nežádali žádných záruk a výhod, kteří nevyčítali národu, že mlčí, protože věděli, že má provaz na krku, kteří s pohrdáním přešli rakušácké loajalistické projevy některých politiků, jichž vojenské výkony byly oceňovány nejlepšími ruskými generály, ti se měli nadchnouti sychravými články petrohradského Čechoslováka? Dobří, odhodlaní lidé v zajateckých táborech také? Mělo se čekat na mandát z vlasti? Ztrácet ČAS, v revoluci to nejcennější? V té již není doba na politické školení, v té musí mluvit statečná srdce! Byl by jinak býval Zborov s jeho ohlasem vojenským a hromovou výzvou všem váhavcům v zajateckých táborech?

Ty politické děti a vojáci rabulisté to právě u Zborova neprovedli tak špatně; nic nevím o tom, že by byli tam dostali politický a vojevůdcovský fištrón z vedení petrohradského Svazu. Až do dna duše nás nejstarší dobrovolníky pobouřila stránka 192 Světové revoluce: „gen. Štefánik vyslovoval mi odůvodněné prý podezření i proti jedné z kyjevských osobností – byl to jediný a ojedinělý případ zrady. Vyslovil jsem Štefánikovi pochybnost ve věci; slíbil mi podrobné písemné doklady, asi že shořely při pádu letadla. Pochybuji i dnes, že byly dosti průkazné.“ Který mizera tohle Štefánikovi nakukal? 30 let bezvýsledně jsme pátrali, co na věci je a kdo by to mohl býti. Informátorem prý byl jeden ze spolupracovníků, Kudela. O Tučka prý se nejedná, měl to býti někdo, kdo zůstal v Kyjevě a za okupace byl s Rakušany ve styku.

Josef Kudela (27. 5. 1886, Horní Lhota – 23. 3. 1942, KT Osvětim) vystudoval filozofickou fakultu Karlo-Ferdinandovi univerzity a působil jako středoškolský profesor. V únoru 1915 byl odveden do armády, ale již v září téhož roku ho jako desátníka pěšího pluku č. 3 u Lucku zajali Rusové. Do čs. vojska byl přijat v září 1916 a působil jako novinář v redakci časopisu Čechoslovan. V březnu roku 1917 přestoupil k OČsNR v Rusku, kde působil v osvětově-propagační komisi, od jara 1918 převzal redakci Československého denníku a od ledna 1919 byl v čele nově zřízeného Informačně-osvětového odboru v hodnosti majora. Domů přijel s 33. transportem v září 1920. Navrátil se ke svému učitelskému povolaní, od roku 1937 byl ředitelem gymnázia. Po celou dobu byl aktivní v Čs. obci legionářské a literárně činný, přičemž založil nakladatelské družstvo Moravský legionář. Po okupaci se zapojil do protinacistického odboje, 30. září 1941 byl však zatčen, vězněn v Brně a v březnu 1942 převezen do koncentračního tábora Osvětim (VÚA-VHA).

Ve Světové revoluci je řada takových omylů, kořenících v jednostranných neloajálních informacích jedné strany. Jsou to skvrny na Masarykově slunci. Až budou příští generace čísti tuto knihu, musely by nabýti dojmu strašných zločinů páchaných Čechy tenkráte v emigraci. Nevím a nezjistil jsem nic nečestného, nic, čím by se na národu a lidskosti provinili. Vím, že vojsko nevznikalo až v roce 1917 nebo snad v druhé polovině 1916, že prvních 1 000 bylo již na frontě v říjnu 1914, stejně jako ve Francii. Masaryk přijel do Petrohradu 16. května 1917 a 2. července byl již Zborov. Což za tu dobu postavily se tři pluky tam bojující? Čí to byla práce a zásluha? Píši tvrdě, ale všechno to zneuznání, ty šlehy bičem urážek a plivnutí do tváří ruským Čechům, obrana jich památky toho vyžaduje. Má slova platí těm Masarykovým dervišům, kteří v závisti a nenávisti vůči prvním pracovníkům se překonávali a starého pána záměrně falešně informovali. Je přirozeností každého zvířete, že se brání, když se o něho ve zlém úmyslu zavadí. Možno se diviti, že i v duši jiného tvora božího, starého písmáka a masarykovce z dávných dob zapůsobily tyto křivdy a pokoření jako lučavka a že Zuman napsal Osvobozeneckou legendu, oficielně zle kritisovanou a odmítnutou? V mnohém s ním nesouhlasím, v mnohém jsme krajany potírali, ale pokládám za svoji svatou povinnost národní čest našich krajanů v Rusku vždy a proti každému hájiti. Jak to kázal Hus: „Poznej pravdu, haj pravdu, braň pravdu až do smrti! Proti každému.“

Josef Vavroch (8. 5. 1879, Borohrádek – 13. 2. 1945) vystudoval hotelovou školu v Drážďanech a poté byl hoteliérem v Rusku. V říjnu 1914 vstoupil do České družiny a za odvahu v boji byl několikrát vyznamenán. Během bitvy u Zborova působil u štábu 49. armádního sboru. Jeho předválečné zkušenosti byly následně využity v hospodářských částech čs. vojska. V březnu 1918 se stal plukovním hospodářem, v říjnu divizním a v listopadu již sborovým hospodářem. V lednu 1919 byla jeho funkce přejmenována na armádní intendant Čs. vojsk na Rusi. Domů se vrátil v dubnu 1920 s 18. transportem. V intendantstvu zůstal i nadále. Od roku 1925 do 1. ledna 1938, kdy odešel jako plukovník do výslužby, velel proviantním skladům v Praze. Po celou dobu byl také velmi aktivní ve veteránských organizacích. Po okupaci člen Obrany národa, již 1. září 1939 byl zatčen a odvezen na Pankrác, odkud byl převezen do koncentračního tábora Sachsenhausen. Dne 13. února 1945 byl, značně vysláblý, vybrán do jednoho z prvních pochodů smrti. Brzy ale nemohl pokračovat v cestě a byl dozorci utýrán (sbírka ČsOL).

Po vyjití Světové revoluce valná hromada Kruhu starodružiníků se jí zabývala. Rozhořčení bylo na ní takové, že bylo usneseno žádati o korektury v příštím vydání a žádost o to byla odevzdána starodružiníku gen. Čečkovi, aby ji předal presidentovi. Byl tehdy náčelníkem jeho vojenské kanceláře. Čeček se bál ji předati a to byla chyba. Starý pán se nic nedověděl a jistě by byl neodmítl diskusi o tom, v čem jsme se my, pamětníci a účastníci událostí, s jeho informacemi a s ním rozcházeli. Nestalo se tedy nic a Kruh starodružiníku uložil tyto opravy u notáře. Co se s nimi stalo, zvláště za okupace, nevím. Nejlépe informovaný člen, předseda Kruhu plukovník Vavroch, zahynul v koncentráku Sachsenhausen.

Dostal jsem kopii žádaných oprav, která se mi uchovala a tu zde cituji:

Světová revoluce

1) str. 176 poslední odstavec:

„Družina od ruských úřadů Čechům ruským povolena jakožto ruským občanům jako část ruské armády.“

Skutečnost jest tato: na 85 % starodružiníků, resp. příslušníků České družiny, bylo rakouskými poddanými a až na malé výjimky jimi také až do 28. října 1918 zůstalo.

2) str. 176:

„… po překonání obtíží, činěných ruskými úřady, povolen byl odvod „spolehlivých“ zajatců a tito brzy tvořili většinu (tzv. novodružiníci - byl to název zajatců, vstoupivších do Družiny u Tarnova počátkem 1915, neužívá se názvu o těch, kdo vstoupili později).“

Pravda jest následující: Z Kyjeva odjelo 9. října starého kalendáře na haličskou frontu 744 starodružiníků. Počátkem listopadu přivezli z Kyjeva do Tarnova Rejman s Vavrochem ještě asi 30 dobrovolníků, kteří s Družinou pro nemoc apod. nemohli odejeti. Novodružiníků, přijatých v prosinci 1914 (nikoliv počátkem 1915) na základě povolení nejvyššího velitele Nikolaje Nikolajeviče, bylo 190. Neodpovídá tedy skutečnosti, že novodružiníci tvořili většinu; byla jich sotva jedna čtvrtina.

Při této příležitosti nutno říci, že další přijímání dobrovolníků muselo býti zastaveno, jelikož tehdejší petrohradské vedení to kategoricky zapovědělo, tvrdíc, že naše přijímání zajatců do Družiny kříží jeho plány. Vymohou prý si na ruské vládě vojsko s určitými zárukami ohledně naší samostatnosti. Kdybychom byli mohli pokračovati, byli bychom Družinu velmi rychle rozšířili na pluk, brigádu, divisi atd. a to vše v dohodě se Stavkou, která měla možnost povoliti nám „štáty“ čili systemisovati místa pro kádry důstojnické, poddůstojnické apod. Této možnosti, vzhledem ke kategorickému zakročení petrohradského vedení, použito nebylo a čekalo se, až se petrohradské vedení Svazu dohodne s ruskou vládou: ta ovšem povolení Svazu nedala.

3) str. 177:

„Vláda chtěla z našich vojsko spolehlivě ruské; mimo to hned na samém počátku ruské vojenské úřady a zejména také generální štáb určily Družině úkol ne vojenský, nýbrž politický; při okupaci Rakouska Družina měla býti sborem propagátorů, usnadňujících v obyvatelstvu Rusům okupaci. Nevojenský ráz Družiny oficiálně byl zpečetěn i tím, že se výslovně v Družině nežádala taková kázeň jako v armádě; potřebovala kázně prý jen tolik, aby se v pořádku mohla dostat na místo svého propagačního určení.“

Pravda jest tato: Takový výnos byl opravdu hlavním štábem v Petrohradě vydán a byl štábem Kyjevského vojenského okruhu obdržen koncem srpna 1914. Generál Chodorovič však jej držel ve veliké tajnosti a nikdo z dobrovolníků se o tom nedověděl. Tuček i Rejman se o tomto výnosu dozvěděli teprve později. Faktem jest, že v Družině byla zachovávána disciplína vojensky stejná jako v armádě ruské. Provinil-li se někdo proti disciplíně, byl potrestán zrovna tak jako voják ruský. Dobrovolníci i důstojníci byli vychováváni přísně podle pravidel ruského předpisu vojenského, kterému se museli učiti.

4) str. 177:

„Družiníci přes odpor vojenských úřadů a mnohých ruských důstojníků získali si přízně Radka Dimitrijeva, Brusilova a jiných velitelů a zajistili si službu výzvědnou. Ovšem, že tím byla Družina zase rozstrkána po dlouhé frontě a nemohla se uplatniti jako celek.“

Pravda jest tato: Ne družiníci si zajistili službu výzvědnou, nýbrž pro použití družiníků jakožto tykadel armády rozhodl se samostatně Radko Dimitriev na radu Tučka a Rejmana v Jaroslavi dne 26. října 1914. Služba „razvědočnaja“, při které družiníci velmi často mohli přivésti zajatce, když ruským vojákům se to nedařilo, služba, ku které bylo zapotřebí odvahy, inteligence, vznětlivosti, iniciativy, znalosti rakouské služby a jazyků, přinášela ruské armádě stálý prospěch.

Velitelé ruských pluků, divisí, sboru atd., ku kterým jednotlivé části Družiny byly přiděleny, si její zásluhy nechávali pro sebe. Pluky nehlásily vždy výsledky bojové práce vyšším velitelstvím a tím se vysvětluje, že štáb nejvyššího velitele pouze ve třech případech – Syrového, Medka a zborovské bitvy – o Čechoslovácích ve svých svodkách se zmiňuje. Výnos hlavního štábu v Petrohradě o vojenském charakteru Družiny zůstal zcela nepovšimnut, nebyl nikdy uveřejněn a nebyl prováděn.

5) str. 177:

„… v lednu 1916 z Družiny se stal československý střelecký pluk a v květnu povolena brigáda. Pravda, bylo to více podle jména, poněvadž počet mužstva byl velmi slabý, ale byl to začátek. V té době byl již na Rusku Štefánik a přispěl svým vlivem k tomu, zatím více formálnímu rozšíření původní Družiny.“

Pravda jest tato: O toto rozšíření Družiny neměl Štefánik zásluhy žádné. O rozšíření Družiny v pluk byla podána žádost Tučkem a Rejmanem 9. listopadu 1915, a jakmile bylo vypracováno ve Stavce systemisování důstojnických míst – štáty – a jakmile Stavka zjistila, že hlásí se dostatečný počet dobrovolníků z řad zajatců, povolila štáty a tím i rozšíření, které v principu bylo rozhodnuto již před Štefánikovým příjezdem, a to nejen v pluk, ale i v brigádu. Přejmenováním v pluk byla pozvednuta prestiž čs. dobrovolníka a odčiněna počáteční chyba názvem Družina (Družinami byly v Rusku nazývány vojenské oddíly sestavené z nejstarších ročníků záložníků a určené jen pro služby v týlu a oddíly pracovní).

6) str. 178:

„Naše kolonie záhy organisované ve Svaz (od 11. března 1915) starala se o vznik Družiny…“

K tomu poznamenáváme, že Česká družina vznikla již v roce 1914 a byla v říjnu téhož roku již na frontě.

7) str. 178:

„Svaz byl sdružením ruským (ruských občanů) a vládním, a proto také přijímal oficiální názor o propagačním úkolu Družiny; vedoucí lidé Svazu se spokojovali malým vojskem také z obavy, aby prý národ neztratil bojem svých budoucích občanů.“

Pravda jest tato: Svaz byl sdružením ne ruských občanů, nýbrž spolků československých na Rusi, jehož stanovy byly ovšem povoleny vládou ruskou. Pokud se týče ruského občanství Čechů a Slováků, byla jen mizivá menšina členů jednotlivých spolků ve Svazu sdružených ruskými občany před válkou. Ruské občanství přijímali až po vypuknutí války. Někteří méně stateční byli nepříjemně překvapeni, že právo ruského občanství přináší s sebou povinnost jíti na vojnu, a hleděli se z ruského poddanství zase vykličkovat! Svaz (přesněji řečeno ani jeho správa kyjevská ani petrohradská) nemohl oficielní názor o propagačním úkolu Družiny ani přijímati, ani nepřijímati, neboť vojenské vedení Družiny, pluku, brigády se nenacházelo pod ingerencí správy Svazu. Nesprávné jest tvrzení, že vedoucí lidé správy Svazu se spokojovali s vojskem malým. Rozhodně ne lidé ze správy Svazu periody kyjevské, Tuček, Vondrák, Rejman, ani vedoucí osobnosti vojenské kanceláře Svazu jako Husák, Vavroch, Hajný a družiníci vůbec. Mohlo by se to tvrditi o vedoucích osobnostech petrohradských, například Pavlů, který na Moskevském sjezdu roku 1915 prohlásil, že nesmíme bez zcela určitých záruk Dohody vzíti na sebe zodpovědnost za prolití krve tisíců synů našeho národa. Naproti tomu Zdeněk Rejman rozhodně žádal, aby vojsko bylo tvořeno co nejenergičtěji i bez záruk, poukazuje na to, že nesmíme před dějinami vzíti na sebe zodpovědnost za to, že jsme vojska neorganisovali, když se skýtala příležitost. Marně. Tato okolnost v souvislosti s kategorickou zapovědí petrohradské správy Svazu (1915!) přijímati na frontě zajatce do Družiny, jest také částečným vysvětlením stálých konfliktů, které vznikaly po celý rok 1915 mezi petrohradskou správou Svazu a vojenskou komisí Svazu, volenou v roce 1916 z delegátů kyjevských. Nelze tedy tvrditi, že vojenská kyjevská správa Svazu chtěla vojsko nepočetné, neboť fakta mluví opak.

Třeba také vyjasniti ciferně, co bylo na tehdejší poměry vojsko malé nebo velké, když ani v roce 1918, kdy mnoho lidí bylo okolnostmi nuceno do vojska vstoupiti, nedosáhlo počtu 100 000.

8) str. 195:

„… jaký byl duch armády, k čemu a jak sloužila. Vojsko české musilo jasně vědět, proč bojuje a jakých má dosáhnout politických cílů.“

Pravda jest tato: V České družině byl od počátku cílevědomý vojenský duch. Dobrovolci věděli a hlavně cítili, proč bojuji, a jaký jest jejich politický cíl.

9) str. 179:

Více pokrokový Petrohrad a v celku konservativní Kyjev.

Jsme toho názoru, že Petrohrad nebyl pokrokovější než Kyjev.

10) str. 202:

„… před bitvou u Zborova na 100 starodružiníků odešlo – to byli lidé rození a vychovaní v Rusku.“

Bráti podíl na bitvě u Zborova odřekl se celý prapor 2. pluku, který však neodešel od Zborova, nýbrž zůstal u štábu pluku. Nebyli to však starodružiníci, nýbrž byli to z valné části Češi, ruští poddaní, kteří povinně sloužili v ruské armádě a krátce před Zborovem byli z ruských pluků vyděleni a do československé armády zařazeni. Nebyli to ani dobrovolníci, nýbrž ruští vojáci (z českých kolonistů), odvedení podle stávajících zákonů, z nichž mnozí již ani česky neuměli a kteří podlehli bolševické agitaci.

* * *

Nyní musím se vrátiti k prožluklé důstojnické otázce, jejíž kyjevské řešení znemožnilo prý velké čs. vojsko. Hned v prvních dnech ji servírovali na stůl starému pánovi a otravovali ho s ní na schůzích. Zachovaly se mi některé doklady v kopiích, které přivezli a dali mi přátelé z Ruska. Budou vždy míti svoji historickou cenu, a proto je cituji:

Příloha A.

Opis

Do zajateckých táborů.

Ve dnech 18., 20. a 21. 7. konány byly v Kyjevě za účasti předsedy ČSNR prof. Masaryka, sekretáře Klecandy a referenta zajatecké komise prof. Maxy porady komise vojenské, náborové a formační zastoupené generálem Červinkou.

Pro úpravu důstojnické otázky v čsl. vojsku přijaty jednomyslně tyto zásady, podle nichž bude nadále postupováno:

Zajatí důstojníci Češi a Slováci, hlásící se do čsl. vojska jsou povinni projiti 6nedělním prakticko-teoretickým kursem. Takovéto kursy budou zřízeny při záložních plucích čsl. vojska. V době průpravy důstojníci nosí uniformu junkerů a dostávají důstojnickou sustentaci v obnosu 62 ruble, z níž si platí stravu ve společné kuchyni. Po absolvování kursu zvláštní komise, zřízená velitelem čsl. vojska, určí, v jaké hodnosti důstojníci mají býti zařazeni. Kdo se osvědčili, budou zařazeni v hodnosti, kterou si přinesli z armády rakouské, méně vycvičení nebo méně schopní v hodnosti nižší, po případě nejnižším stupněm důstojnické hodnosti. Jest dovoleno opakovati kurs. Neschopným může býti přijetí za důstojníka odepřeno. Důstojník má právo vzdáti se své hodnosti a vstoupiti do vojska prostým dobrovolcem.

Tytéž kursy, rozšířené o výcvik ve stroji, platí pro jednoroční dobrovolníky.

Bratři, tím definitivně a formálně i věcně správně je vyřízena otázka důstojnická, jež způsobila mnohým z Vás tolik trapných chvil. Odpadají všechny nejasnosti a všechny příčiny nerozhodnosti a váhání. Žádáme Vás, abyste všichni co nejrychleji se přihlásili do čsl. vojska a žádali místní náčalstvo, aby Vás odpravilo (odeslalo). Nezapomeňte vzíti s sebou atestáty, jež dosvědčují Váš nárok na důstojnickou sustentaci. Kde odprávka narážela by na překážky, telegrafujte náborové komisi, jež pro Vás pošle náborového emisaře (Komisi po naboru ceskoslovackich vojskovich castej, Kiew, Žiljanskaja 104).

V telegramu udejte počet hlásících se důstojníků. Přihlášky již na místě kontrolujte dobře na základě osobních znalostí. Dokažte, že česká a slovenská inteligence chápe význam našeho národního boje a dovede mu posvětiti všechny svoje síly.

Kyjev, 25. července 1917

S pozdravem P. MAXA

zajatecký referent Odbočky ČSNR.

Tak to pan generál Červinka a spol. na poradě s prof. Masarykem vyhráli! Ale když o měsíc později v Borispoli se sestavovala „důstojnická stovka“ pro můj první transport do Francie, četl Svátek při svitu svíčky podmínky, v obsahu staré kyjevské! A bylo dobře! Vyprávěl mi jeden z nich, Josef Novák, zvaný „svalovec“. Tučka, Kyjev za to křižovali! Z 800 důstojníků přihlásilo se hned 15, stovka se doplnila po návratu nepřítomných z města (byla neděle). Když dva činí totéž, není to totéž! Medek mi po létech vyprávěl, že když se jej tehda starý pán vyptával na mínění vojáků o „důstojnické otázce“, opakoval mu starý návrh vojenské komise kyjevského Svazu. Užaslý Masaryk mu odvětil: „To je přece staré Tuček-Husákovo řešení!“ Bylo, jenomže tlumočilo názory dobrovolníků tří prvních pluku, zborovských, elity vojska. Na Sibiři se též podle nich jelo, a kde se velení odchýlilo, byl z toho malér. Nebylo jiného rozumného řešení. Důstojníků se hlásilo nepoměrně více než mužstva a nebylo pro ně míst, tj. vybírali se ti nejlepší a nejobětavější. Žádalo se na nich, aby vždy a ve všem byli vojákům příkladem. Také ani jediný, který šel touto cestou za důstojnickou hodností, nezklamal.

* * *

Příloha B.

Opis opisu.

Ctěnému Praesidiu Odbočky Československé Národní Rady t. č. v Moskvě.

Poměry nutí nás, abychom se obrátili k praesidiu s prosbou, aby buď samo zásadně a veřejně rozhodlo nebo předložilo k rozhodnutí plenární schůzi Odbočky tuto záležitost:

Byli jsme své doby povoláni Svazem Československých spolků na Rusi a nyní Odbočkou Československé národní rady pro Rusko jako spolupracovníci do kanceláří těchto organisací k výkonu veškeré běžné agendy v nejširším slova smyslu. Práci tuto dle svých schopností a sil konáme svědomitě. Mezi jiným patří do okruhu naší činnosti působiti k tomu, aby československé vojsko početně co nejvíce vzrůstalo. Vybízíme tedy ostatní své krajany k brannému odporu proti Rakousko-Uhersku, ukazujíce jim, že revoluční boj zbraní je příkazem povinnosti k národu, sami však, nikoli ze své vůle, nýbrž plníce úkol na nás vložený, zůstáváme v týlu.

Chtějíce pro přítomnost i budoucnost ulomiti hrot všem možným domněnkám, dokonce výtkám, prosíme, aby buď úhrnně o všech, nebo třeba-li individuelně, o každém z nás bylo rozhodnuto, jeli a do kdy jeho práce více potřebí v týlu než na frontě, abychom bu ď všichni , nebo alespoň ti z nás, kteří jsou zde postrádatelní, mohli vykonat svou povinnost v poli. Jsme již dávno všichni přihlášeni do vojska, někteří již přes rok, poslední na počátku t. r., a již to ukazuje, že svou brannou povinnost vykonávat chceme a že se jí nevyhýbáme. My všichni jsme hrdi na to, že jsme příslušníky čsl. vojska, by ť i nám poměry zatím nedovolovaly bráti podíl ve zbrani na jeho slavných činech.

Důvodů pro také či onaké řešení této otázky nebo proti němu neuvádíme. Ponecháváme rozhodnutí úplně na uvážení praesidia nebo plenární schůze Odbočky, jejímuž řešení se naprosto bezvýminečně podrobujeme.

V Petrohradě, dne 11. srpna 1917.

Příloha G.

Opis opisu.

Čís. 1604

Petrohrad, 6. září 1917.

Organisaci spolupracovníků OČSNR pro Rusko k rukám p. Vlčka.

Plenární schůze Odbočky ČSNR, konaná ve dnech 14.-19. srpna 1917 v Moskvě, usnesla se odpověděti k Vašemu dotazu tímto prohlášením:

V zájmu intensity a kontinuity práce Odbočky je odchod většího počtu spolupracovníků k vojsku nemyslitelným a není pro věc samu nutným, protože podle výsledku náboru je v čsl. vojsku dostatek důstojníků.

Jelikož však na druhé straně nemůže se upříti jistá osobní oprávněnost spolupracovníků jako jednotlivců na službu vojenskou, vyslovuje plenární schůze Odbočky v této záležitosti následující své stanovisko:

Odchod spolupracovníků do vojska může býti dopuštěn pouze jednotlivě a postupně, tak aby jednotlivé kanceláře neměly najednou několik nezapracovaných sil, a má takový odchod jen tehdy smysl, budou-li odcházející nahrazeni bývalými vojáky nebo krajany k vojenské službě neschopnými.

Odbočka v každém jednotlivém případě bude rozhodovati v dorozumění se zúčastněnými spolupracovníky a žádá, aby také vůči jejím přáním a zájmům spolupracovníci projevili náležité porozumění a disciplinovanost.

Místopředseda: P. MAXA v. r.

Sekretář: Jiří KLECANDA v. r.

Příloha D.

Opis opisu.

Velevážený pane profesore!

Podepsaní spolupracovníci žádali již v měsíci lednu t. r.o zařazení do čsl. vojska, tvořeného pod vedením generála Červinky. (Pozn.: jít do tvrdého prostředí první divise se jim nechtělo!) Poněvadž nebyli pojati do seznamu „Bělgorodských“ nebyli zařazeni. Nyní rozhodla moskevská porada, že do vojska mohou vstupovati jenom jednotlivci ze spolupracovníků, a nábor důstojníků je na delší dobu zcela zastaven.

(Pozn.: proč se tedy vymáhalo pro ně udržení důstojnických hodností a poctivě jim neřekla pravda a poradilo vstoupiti do vojska jako prostí vojáci, z nichž každý má v torbě maršálskou hůl?)

Vzhledem k tomu, že ze strany ostatních zajatců, mezi nimiž se provádí nábor, až příliš často se poukazuje na to, že spolupracovníci ve vojsku nejsou, žádají podepsaní uctivě, abyste laskavě povolil jich zařazení do čsl. vojska.

V Kyjevě a Petrohradě, 26. 9. 1917.

Podpisy.

Co s tím měl starý pán dělati? Kancelářský stroj musel přece jíti dál. Měl všechno a všechny kryti svým nesouhlasem? Ti kyjevští „flagelanti“ (definice Medkova) přece jenom nebyli takoví duševní ubožáci a pitomci a mnoho nesnází předvídali…

Příloha E.

Opis.

Velevážený pane profesore!

Nechtíce Vás osobně obtěžovati, osmělujeme se předati Vám písemně tuto prosbu jako doklad k žádosti o jmenování reservních důstojníků čsl. vojska podepsanou spolupracovníky OČSNR, bývalých rakouských důstojníků.

Prosíme uctivě, abyste svolil k tomu, aby spolupracovníci Odbočky, kteří již dávno poslali své přihlášky do čsl. vojska, byli také do vojska formálně přijati a zařazeni zatím do zálohy.

Žádost tu dovolujeme si opříti těmito důvody:

Většina nás byla poslána svého času ke Svazu na základě přihlášek pro práci na obranu. My jsme však vždycky považovali tuto přihlášku za přihlášku do vojska, obzvláště kdyžněkteří na jejím podkladě byli povoláni ze zajateckých táborů jako vojáci, a počítali jsme se mlčky za příslušníky naší bojovné jednotky, kteří jsou zatím pověřeni pracemi v týlu. Když pak akce vojenská začala se blahodárněji vyvíjeti, a hlavně pod vedením p. gen. Červinky slibovala pronikavý úspěch, podali jsme mnozí, dokonce dvakráte své formální přihlášky do vojska čsl. Při tvoření nových částí a zařazováni do vojska byla však veliká většina z nás opomenuta, a poslední usnesení plenární schůze Odbočky náš vstup do vojska znovu velice ztížila, ba učinila téměř nemožným. (Pozn.: jak to? jako prostí vojáci mohli jíti vždycky, těch bylo vždy málo!)

Dovolíme si uvésti faktický případ, který osvětluje nynější náš poměr k vojenské akci. Spolupracovníci Ševčík st., Ing. chemie, m ě l v úmyslu jako odborník navštěvovati kursy „po gazoborbě“ (protiplynové), rozpočtené asi na 15 večerních hodin. Byl odmítnut, poněvadž není vojákem (kurs jest jen pro přikomandované vojenské osoby), a žádost jeho, aby byl jakožto dobrovolník do vojska skutečně přihlášený do kursu poslán, byla p. gen. Červinkou odmítnuta, poněvadž jako spolupracovník nemá práva bez zvláštního povolení do vojska vstoupiti, a proto na kursy nemůže býti poslán.

Druhým důvodem pro naši žádost je okolnost ta, že často, někdy žertem, mnohdy však vážně, činěny nám bývají od krajanů zajatců výtky , že my, kteří propagujeme při každé příležitosti vstupování do vojska, sami do vojska přihlášeni nejsme. Poněvadž do vojska skutečně nejsme zařazeni, jsme proti těmto výtkám bezmocní.

Dnešní nová organisace našich vojenských částí umožňuje splnění naší prosby; zřízením záložní brigády stalo se možným jmenovati záložní důstojníky i nás (Pozn.: to ovšem bylo to hlavní!), a to buď dle praxe červencové bez projití učebného kursu důstojnického nebo, kdyby to nebylo možné, mohli by spolupracovníci býti po částech odkomandováni k odbývání praktického cvičení v reservní brigádě a po ukončení jeho býti jmenováni. Práci jim uloženou by vykonávali zatím druzí spolupracovníci, kteří by napřáhli své síly, aby akce nedoznala újmy.

Končíce, opakujeme svoji žádost a prosíme, abyste ji nepokládal za nemístnou kritiku nebo snad stížnost. Prosíme pouze, aby nám byla dána možnost vyhnouti se dalším výtkám a ukázati, že jsme k vojenské službě přihlášeni a v každé době hotovi učiniti zadost své národní povinnosti. Vašemu rozhodnutí nejen my, ale i ostatní spolupracovníci, kteří žádost podepsali, se bez výhrady podrobujeme.

Kyjev, 18. října 1917.

Za spolupracovníky, býv. důstojníky:

Podpisy

Příloha P.

Opis opisu.

Praesidiální Komisi O. Č. S. N. R.

Předsednictvo Klubu spolupracovníků ze zajatců, zmocněné zúčastněnými č leny, dovoluje si vznésti na Odbočku Č. S. N. R. prosbu o zařazení do čsl. vojska členy klubu níže jmenovaných.

Žádost odůvodňuje se takto:

Žadatelé, povolaní starou Správou Svazu k součinnosti při naší akci, pracovali vždy svědomitě na velikém díle zbudování jednolité veliké národní organisace, vedoucí k cíli osvobození našeho národa, a bojujíce celou tu dobu za myšlenku velké československé armády, pokládali se mlčky za její příslušníky, určené na čas k vedení prací kancelářských, prodělali celý boj, vedený uvnitř naší centrální organisace, až do vítězství těchto myšlenek. [Pozn.: Byl snad kyjevský Svaz proti vojsku, jehož velikost byla neznáma? A jak dopadla jeho velikost po mobilisaci na Sibiři? Bylo snad zločinem chtíti vojsko fanatiků, to nejlepší, jaké jen mohlo býti? Nebylo v tom trochu hadí spekulace na kariéry šarfmachrů v osvobozené vlasti? Nejenom odstraniti, ale i potupiti bylo třeba staré pionýry? Vrchol všeho, že tuto křivdu převzal i Masaryk a zvěčnil ji ve své Světové revoluci!] Snaha, dáti odhodlanost v tomto boji zřejmě najevo, vedla k tomu, že se koncem r. 1916 přihlásili výslovně do vojska, na jehož formování pracoval generál Červinka. [Pozn.: jen ne do první divise, tam neplatily rakouské důstojnické dekrety jako u Červinky! Jaké pomatení myslí má ten všechno na svědomí!] Tato přihláška byla opakována z formálních důvodů v měsíci lednu t. r., přičemž se žadatelům dostalo ujištění, že přihlášky jejich budou míti pořad dnem podání. Při formování vojenských částí byla však velká většina ze žadatelů opomenuta, patrně z toho důvodu, že zařazení jich do vojska bylo pokládáno za zbytečné, poněvadž bylo třeba jich přítomnosti v kancelářích Odbočky. Přihláška, předaná gen. Červinkou Náborové komisi, podána byla zároveň s jinými dne 11. května t. r. pod č. 99. Štábu vojenského Okruha. Více se ale nestalo - do vojska zařazeni nebyli.

Žadatelé, bývalí důstojníci v armádě rakouské, netají se tím, že touhou jejich je dosáhnouti v našem vojsku hodnosti důstojnické na zásadách tvořících základ formování našich vojenských částí. Mají na to nárok zakládající se na právu pořadu přihlášky v době, kdy nebyly ještě v našem vojsku zavedeny důstojnické kursy.

Nyní však uzavřením důstojnických kursů, rozhodnutím plenární schůze Odbočky v Moskvě, že spolupracovníci vstupovati mohou do vojska pouze v případech výminečných, jsou naprosto zbaveni možnosti dosáhnouti důstojnické hodnosti. [Pozn.: to byl kyjevskou vojenskou správou Svazu předvídaný důsledek Červinkových názorů na řešení důstojnické otázky! Co by se tak vyčítalo Tučkovi, kdyby takhle zkrachovalo jeho řešení!?]

Z druhé strany, jsouce dosud právně zajatci, nacházejí se ve velmi nejasném postavení vůči nejisté politické situaci Ruska, kde možno s každým dnem očekávati zhoršení poměrů, při čemž jsou vysazeni předhůzce ze strany ostatních zajatců, že propagují a hlásají za každým krokem mravní povinnost každého Čecha a Slováka vstoupiti do armády a sami nejdou. (Pozn.: proč tedy nešli jako jiní, jako prostí vojáci? Jejich živůtky snad měli jinou cenu?)

Předsednictvo prosí, aby žádost tato nebyla pokládána za stížnost svých členů, kteří prosí za odčinění křivdy [Pozn.: udělal ji snad také Tuček?], která se jim stala zajisté bez úmyslu, ale také bez příčiny a nezaslouženě. [Pozn.: jak slušně se chovají k hlavnímu viníku Červinkovi! Tučka by za to roztrhali, ještě po smrti!]

Předsednictvo Klubu prosí proto praesidium Odbočky, aby žádost tuto předložilo na uvážení v plenární schůzi a navrhují rozřešení otázky té tím způsobem, že by jmenovaní zařazeni byli v hodnostech zásadám jmenování důstojnictva odpovídajícím, ovšem bezplatně [Pozn.: přeci z něčeho museli být živi, a tak byli placeni jako spolupracovníci] do reservních částí vojska a ponecháni při jich zaměstnání na dobu, dokud nebude třeba povolati jich k činné službě.

V Kyjevě, dne 29. listopadu 1917.

Za předsednictvo klubu:

Předseda:

Tajemník:

Spisek žadatelů:

Boháč Jaroslav Rádl Eduard Šebor Josef Vlček Igor

Kudela Josef Staněk Jan Ševčík Josef Švagrovký Nikolaj

Kundera Ludvík Hrabák Rudolf Strér Bohdan

Látal Antonín Šebesta František Švipl Jindřich

[Pozn.: tak hořce porovnávám kariéry některých spolupracovníků s trudným životem ruských Čechů ve „vděčné Republice“ a na to, že i jich památka se špinila.]

Příloha G.

Opis.

Č. S. N. R. Odbočka pro Rusko.

Praesidium.

Kyjev, 9. prosince 1917.

Čís.  praes. 3009

P. T.

Klubu spolupracovníků O. Č. S. N. R. v Kyjevě.

V odpovědi na Váš ct. připis, obsahující žádost o začíslení některých Vašich členů v důstojnický reserv čsl. vojska, dovolujeme si Vám sděliti usnesení přijaté v této otázce plenární schůzí OČSNR:

Protože stav reserv čsl. vojska nedovoluje zařazování nových důstojníků, nemohlo žádosti spolupracovníkům OČSNR býti vyhověno potud, pokud tito reflektují na důstojnické hodnosti. [Pozn.: ó příteli Tučku – a ke všemu Tě ještě obviňovali, že nechceš „velké vojsko“! Oni ho chtěli s p. gen. Červinkou, a tak to dopadalo!)]Spolupracovníci buďtež zařazeni jako dobrovolníci s normálním právem na důstojnickou hodnost [Pozn.: jako přirozeně každý dobrovolník, a tak jsme zase v začarovaném kruhu!] pro dobu, jakmile toto právo bude možno uplatniti. [Pozn.: a tečka, flagelanti!]

Místopředseda: MEDEK v. r.

Sekretář: Jiří KLECANDA v. r.

V zájmu zachování souvislosti mého líčení o důstojnické otázce musím nyní anticipovati citováním dokumentů již ze Sibiře, zvláště posledního z 12. ledna 1919 adresovaného Štefánikovi. Z toho, jak to dopadlo, je nejlépe zřejmo, jak hrozně nespravedlivá jsou obvinění kyjevského vedení Svazu v roce 1916, jako by jeho tvrdé podmínky pro důstojníky bývalé rakouské armády byly hlavní a snad i jedinou příčinou v organisování statisícového (?) vojska.

Ty statisíce, byly-li v Rusku, vrátily se po válce klidně domů, aby jako voličové demokratické Republiky vesele proti legiím štvaly.

Příloha H.

Opis.

Praesidiu OČSNR v OMSKU!

Podepsaní spolupracovníci OČSNR žádají praesidium, aby jim bylo povoleno nastoupiti činnou službu v našem vojsku.

V případě, že OČSNR uzná za nutné ponechati nás nadále ve svých službách, můžeme toto přijmouti jen tehdy, když budeme zařazeni do vojska s těmi hodnostmi a právy na postup i požitky, které přísluší dnes bratřím důstojníkům, kteří v tu dobu, kdy my jsme vstoupili do služeb OČSNR, vstoupili do vojska. [Pozn.: malér je v tom, že ti již měli za sebou řadu těžkých bojů!] Poměr náš právní by byl ten, že bychom byli vedeni ve vojsku jako komandovaní do služeb OČSNR.

Žádali jsme již několikráte OČSNR o povolení k nastoupení činné služby, v čemž nám nebylo vyhověno, ježto naše služby byly OČSNR nezbytné.

Následkem toho byli jsme zkráceni o postup a žádáme proto, aby OČSNR tuto nespravedlivost odstranila.

Jestli jsme nutni, pak nemůžeme býti zkracováni ve svých právech. Není-li našich služeb třeba, pak žádáme o povolení k nastoupení činné služby ve vojsku.

OMSK, 3. srpna 1918.

Za sbor spolupracovníků:

Miškóci v. r. Podpis v. r.

Příloha CH.

Omsk, dne 9. srpna 1918.

OČSNR pro Rusko.

Čís. 1000

Sboru spolupracovníků OČSNR v Omsku!

K rukám br. Miškóci

K Vašemu přípisu z   3. srpna 1918 sdělujeme:

OČSNR jest známo, že naši spolupracovníci-důstojníci mají právo stěžovati si na nespravedlivost, pokud se týče povyšování, to se však netýče jen spolupracovníků OČSNR, nýbrž v prvé řadě důstojníků první divise, kde jsou důstojníci již několik let nepovyšováni, ano, týká se to i mnohých členů OČSNR. Spolupracovníci OČSNR zajisté dobře vědí, že Odbočka stará se nespravedlivost tuto odstranit a ji také v nejbližší době odstraní, a  proto je bezúčelno, aby jí to bylo znovu připomínáno. Ovšem vyrovnání bude se prováděti současně v celé armádě, a tudíž i spolupracovníci musí se smířiti s tím, že ani pro ně nemohou se činiti výjimky, třebaže spolupracovníci vykonávají jednu z nejcennějších služeb pro naše osvobozenské hnutí, což bylo nejednou uznáno a oceněno jak Odbočkou, tak i prof. Masarykem.

Odbočka však nemůže skrýti své podivení nad způsobem, jakým se spolupracovníci domáhají uspořádání otázky povýšení, resp. jmenování. Jest to dosud ojedinělý případ, že v našem hnutí přijímá někdo služby „jen tehdy, když…“. Naši zborovští hrdinové, kteří mají také určité zásluhy o  hnutí jako spolupracovníci a kteří trpí po stránce povýšení jako tito, takovýchto dopisů našemu archivu neposílají; i oni jsou zkráceni, i jim stala se křivda, avšak přes to jsou ve službách svého milovaného národa bez ohledu na tituly a neohrazují se podmínkami, jaké se smlouvají při poměru zaměstnavatelů se zaměstnanci. Tím méně je způsob vhodný v době, kdy Odbočka sotva se ustavila.

Sekretář: Pr. Richter v. r.; Za místopředsedu: Medek v. r.

Ministru Národní Obrany generálu M. Štefánikovi.

MEMORANDUM.

Jelikož ve svém provolání ze dne 14. m. m. tlumočíš dík prof. Masaryka též spolupracovníkům O. Č. S. N. R. za kladnou práci jimi vykonanou, považujeme se za oprávněna:

1/ abychom Tě upozornili, že v posledním demokratickém útvaru OČSNR jsme spolupracovníky vůbec nebyli, nýbrž prostými úředníky a

2/ abychom Ti vylíčili naše právní postavení, zejména pokud se týče začíslení do vojska.

Spolupracovníci Svazu československých spolků na Rusi byli vyžádáni správou Svazu do Kyjeva na základě výnosu generálního štábu ze dne 10. května 1916 čís. 12.532, jehož odstavec 8 zní:

„Náčelníku Kyjevského vojenského Okruha se ukládá, pokud se týče zajatých důstojníků, aby jim bylo vše plně, co se jim náleží, vypláceno, pokud nebudou pro ně systemisovaná místa v československých střeleckých plucích. “

Z citovaného místa lze dovoditi:

1/ že bývalí spolupracovníci byli do kanceláří kyjevského Svazu přizváni jako čekanci (kandidáti) uprázdněných důstojnických míst ve střeleckých plucích čsl.

2/ že do doby uprázdnění oněch míst mělo jim býti ponecháno služné, příslušející jim, jako bývalým zajatým důstojníkům, což se též skutečně dělo, a ještě v létě r. 1917, kdy z části byli převedeni k Odbočce do Petrohradu, bylo pro ně ono služné vybíráno prostřednictvím kyjevské expositury od ruských úřadů.

Tímto faktem je zároveň ulomeno ostří možné námitce, že OČSNR nevstoupila v závazky Svazu vůči spolupracovníkům. Je přece nabíledni, že, jestli OČSNR na základě shora citovaného výnosu nejen své spolupracovníky brala na poruky, nýbrž i pro ně od ruských úřadů služné vybírala, musela i  právní podklad onoho závazku ruského státu vůči sobě uznávati. Je zajisté nemyslitelno, ba přímo nemorální, aby z této smlouvy jedna ze smluvních stran nabývala pouze práv bez převzetí závazků, a to tím více, že ony závazky dotýkají se nabytých práv osob třetích (spolupracovníků), jež nižádnou nezákonností ze strany smluvních stran dotčena býti nemohou.

Než nehledě ani na tento veřejnoprávní ráz poměru spolupracovníků vůči Svazu, resp. jeho zákonné následnici OČSNR, lze se odvolati i na soukromoprávní úpravu jejich poměru se Svazem. V důsledku resolucí totiž, přijatých kyjevským sjezdem v r. 1916, byli všichni nově přibíraní spolupracovníci, pokud přímo nevstoupili do bývalé České družiny, povinni přihlásiti se k tak zvané osvobozovací akci se závazkem, že se podrobují aktivní službě vojenské, jakmile vedoucí orgány naší akce bude k tomu shledána doba za vhodnou. Bez tohoto závazku od nikoho přihláška k osvobozovací akci přijímána nebyla. Shrneme-li tudíž hořejší vývody, dospíváme závěru, že bývalí spolupracovníci byli generálním štábem nejen jako vojáci do služeb Svazu, resp. OČSNR, převáděni, nýbrž i že jako záložníci čsl. vojska ve Svazu sloužili.

Přesto, když v srpnu 1916 přijel poslanec Dürich do Kyjeva a roznesla se zpráva o vojenské výpravě do Francie, mnozí ze spolupracovníků svoji přihlášku do vojska opakovali. Mezi jinými též Vl. Chalupa, Dr. Josef Patejdl a J. Staněk, z nichž první dva v důsledku oné přihlášky byli v r. 1917 jmenováni důstojníky, třetí z neznámé příčiny byl praeterován.

Na podzim r. 1916 začali spolupracovníci, sdružení ve Sbor spolupracovníků v Kyjevě, intensivní práci po zajateckých táborech, jednak aby paralisovali škodlivý politický vliv posl. Düricha a spol. na Rusi, jednak aby zajatecké tábory důkladně informovalio tom, co se v ústředí děje, jednak aby vzbudili živý zájem pro naši vojenskou akci v nejširším rámci, v čemž správně viděli jediné východisko k naší lepší budoucnosti. Touto akcí dostal se Sbor spolupracovníků do ostrého rozporu se správou Svazu, a ježto jednotlivým členům bylo vyhrožováno nepřímo represaliemi, zejména odvoláním poruk a posláním do zajateckých táborů, přihlásili se v lednu 1917 všichni spolupracovníci opět do vojska, a to prostřednictvím plukovníka Svátka gen. Červinkovi, jakožto organisátoru druhé divise. Seznam tento byl později (po sjezdu r. 1917) předán z kanceláře gen. Červinky býv. vojenské komisi, kdež byl ponechán nejen bez vyřízení, nýbrž dokonce zmizel beze stopy. (Viz opis dopisu gen. Červinky ze dne 15. 12. 1917 č. 216.) Ač na kyjevském sjezdu na jaře 1917 nikoliv poslední řadě též zásluhou (?) Sboru spolupracovníků došlo k důstojnému (?) a jednotnému vystoupení delegátůčsl. brigády, delegátů zajateckých a delegátů tzv. důstojnických čekatelů v Bělgorodě, záhy po sjezdu (nevíme čím přičiněním) začala Vojenská komise svoji činnost umělým setím kastovnictví mezi jednotlivé odbory tím způsobem, že ze svých spolupracovníků dělala vojáky a spolupracovníků druhých odborů (třeba že někteří byli vysloužilými vojáky) nazývala nevojáky, ač mnozí členové bývalé Vojenské komise nelišili se od spolupracovníků druhých odborů ničím jiným, než že měli vojenskou hodnost a nosili šavli, avšak o boji a vůbec službě na frontě, jež může býti jediným kritériem vojáka [Pozn.: najednou!], se jim ani nezdálo. ([Pozn.: jich klika na tomto památném sjezdu v Pedagogickém museu v Kyjevě Tučka a Vondráka ukřičela za mnohem menší delikt, jako zodpovědné za přísné podmínky přijímání důstojníků! Demagogickým způsobem dosáhli změny ve vedení Svazu, ale poměry pro ně se nečekaně rychle zhoršily!]

Tato řevnivost na své „vojáctví“ táhne se jako červená niť celou činností bývalé Vojenské komise a byla jednou z hlavních příčin hrubé nespravedlivosti vůči spolupracovníkům druhých odborů.

V červenci r. 1917 posílali podepsaní spolupracovníci do zajateckých táborů leták (Viz přílohu A).

S ohledem na obsah onoho letáku obrátili se spolupracovníci k praesidiu OČSNR přípisem ze dne 11. 8. 1917. (Viz přílohu B).

Na toto podání obdrželi vyřízení ze dne 6. 9. 1917 č. 1601. (Viz přílohu G).

Tímto vyřízením spolupracovníci přece jen úplně uspokojeni býti nemohli, a proto na společné schůzi s prof. Masarykem v Petrohradě br. Inž. Šeba znovu jich jménem poukázal na to, jakému odiu se vystavují tím, že sami zůstávají v týlu a své kolegy vybízejí ke vstupu do vojska (upozornil výslovně na předhůzku ulejváků). Prof. Masaryk, jenž již dříve několikráte podobné námitky vyvracel, odvětil rozhorleně: „Co se budete ohlížeti na to, co Vám každý tr..ba řekne. Vy jste sem povoláni ku konání velmi důležité práce a já ji cením stejně jako práci na frontě.“

Neodvisle od těchto kroků, jež učinili spolupracovníci OČSNR v Petrohradě, učinili v  téže věci spolupracovníci v Kyjevě podání tato: (viz přílohy D, E, P). Na poslední podání obdrželi od praesidia OČSNR ze dne 9. 12. 1917 vyřízení ( viz přílohu G).

Tím definitivně zůstal poměr spolupracovníků k našemu vojsku neupraven, a když po odjezdu z Ukrajiny na jaře 1918 OČSNR svou činnost částečně likvidovala, byl téměř po dvouleté činnosti přebytečným spolupracovníkům dán rozkaz, aby jako prostí střelci vstoupili do vojska (např. Dr. Šebestovi, Dr.  Štrérovi , Boháčovi atd.).

Když pak v srpnu t. r. stará OČSNR definitivně svoji činnost likvidovala a nastupovala nová, podali znovu bři. Miškóci a Dr. Glos praesidiu OČSNR za bývalý Sbor spolupracovníků dne 3. srpna 1918 žádost ( viz přílohu H). Na to obdrželi dne 9. 8. 1918 pod č. 100 odpovědi (viz přílohu CH).

Jen tak mimochodem po stránce formální budiž podotčeno, že, ač ona žádost je stylisovánávšeobecně za všechny spolupracovníky (tedy i nedůstojníky) a je dokonce jich jménem podepsána nedůstojníkem Miškócim, přece odpověď z nevysvětlitelné příčiny je adresována pouze spolupracovníkům-důstojníkům. Po stránce obsahové ona odpověď zůstane navždy vzorem nestrannosti, objektivnosti a věcnosti, kterými Odbočka byla při svých rozhodováních vedena. Přes to, že výslovně uznává, že „spolupracovníci-důstojníci (i nedůstojníci…) mají právo stěžovali si na nespravedlivost, pokud se týče povyšování“,přes to, že výslovně uznává, že spolupracovníci vykonávají jednu z nejcennějších služeb pro naše osvobozenecké hnutí, přes to, že slibuje, že Odbočka tuto nespravedlivost v nejbližší době odstraní, přes to, že u důstojníků první divise [Pozn.: která byla v nejvíce a nejtěžších bojích!] byla tato spravedlivost již více než odstraněna, přes to nevysvětlitelnou náhodou někteří ze spolupracovníků dožili se v týlu velmi značného povýšení, a konečně přes bombastický závěr, v němž bývalé spolupracovníky apostrofuje jako námezdní dělníky, kteří smlouvají svůj hmotný poměr se zaměstnavateli, ač ve skutečnosti týž demokratický útvar OČSNR zahladil poslední zbytky spolupracovnictví systémem úředníků, tedy poměrem námezdním, zůstal do dnešního dne onen striktní slib pouhým slibem.

Bratře ministře! Memorandum toto nepodáváme, abychom se domohli odstranění hrubé křivdy na nás tak dlouho páchané, nýbrž pouze proto, aby v budoucnosti sloužilo za historický dokument, jak bylo nakládáno s československými vojáky jich bratry jen proto, že poslechli rozkazu svého vůdce prof. Masaryka. My jsme jisti, že budoucnost sama bez našeho přičinění pronese svůj úsudek o naší i cizí zásluze a vině. My jen prosíme, aby nám doba služby ve Svazu, resp. v   OČSNR, byla začítaná jako doba služby ve vojsku, poněvadž je pro nás nejvýš pokořujícím, má-li se nám počítati teprve z poslední doby, ač jsme většinou přihlášeni do vojska již od r. 1916.

V Jekatěrinburgu, dne 12. ledna 1919.

Spolupracovníci z r. 1916:

Josef Dýma Josef Šebor Ing. L. Křepela Španihel Jaroslav

Jaroslav Boháč Jan Fišer Ludvík Kundera Josef Kopta

Adolf Solanský E. Radl Dr.  Štrér Dr. Šebesta

Antonín Látal Rudolf Hrabák Vil. Mrázek Ant. Bláha

Jan Staněk Karel Dáňa Karel Grill

Spolupracovníci z r. 1917:

AI. Blažek Fr. Dosoudil Karel Foret Jaroslav Rous

Ot. Kroupa Zdeněk Jaroš Otto Popper Dr. Aug. Straka

* * *

To byly žalostné konce důstojnické otázky. Masaryk se o nich nikdy nedozvěděl a jen proto mohl ještě po létech, kdy psal Světovou revoluci, psáti o „rabulistech a civilních projektantech“. Tato příkrá slova si vysloužil strach o jakost vojska, znalost skutečných poměrů na frontě, kde ne každý Rus byl naším přítelem a jednalo se o to, aby v naše řady nevloudil se živel zrádcovský a rozvratný, vědomí střízlivé skutečnosti, že od prvopočátků hlásilo se nepoměrně více důstojníků než mužstva a že možná právě ti nejlepší ke škodě vojska nestali by se důstojníky, poněvadž všechna místa byla by již obsazena náhodně dříve přišlými a to beze vší konkurence školní a hlavně na frontě tato slova si vysloužil ryzí idealismus, který žádal právě od důstojníků při jich prvém kroku do vojska příkladnou obětavost a konečně fanatismus, který pro váhavé a ty, kteří si kladli podmínky, neměl než pohrdání.

Masaryk ve svých Pamětech vzpomíná tří jmen: Pavlů, Čermák, Klecanda. Těch, které osobně poznal. My, první bojovníci, jich vzpomínáme také, ale trochu jinak. A také jinak, než on vzpomínáme těch, které osobně nepoznal, nebo slyšel o nich mluviti a sám o nich vůbec nepíše, nebo nevlídně: Tučka, Vondráka a desítek obětavých krajanů z Kyjeva, české Volyně, Moskvy, Petrohradu, Charkova, Oděsy, Rostova atd.

Masaryk plánoval svůj pobyt v Rusku na několik týdnů, ale zůstal tam přes 10 měsíců; přijel do Petrohradu 16. 5. 1917 a odejel z Moskvy 7. 3. 1918. Způsobily to poměry; v našem vojsku byly dobré, v českém týlu poněkud rozhárané, ale nesrovnatelně lepší než v emigracích polské a jihoslovanské. Účastníci prvního i druhého odboje tvrdí, že byly přímo ideální proti poměrům v druhém odboji. Největší zásluhu na uklidnění a usměrnění celé práce má on. Jako vždy byl přímo neúnavný a nedal se ničím „otráviti“. Co všechno musel vyslechnouti a s čím se patlati! Především zjednodušil dosavadní roztříštěnou organisaci zřízením Odbočky Československé národní rady (OČSNR) v Paříži. Vyslancové spojenců mu pomáhali. Se známým francouzským socialistickým poslancem Albertem Thomasem, vyslaným tam vládou, ujednal vyslání 30 000 zajatců, o jichž transport vyjednával již v roce 1916 Štefánik, do Francie, část jich měla pracovati v továrnách. Ztracený čas nedal se již však dohoniti. Štefánikovi se podařilo odeslati 360 dobrovolníků rumunských zajatců, kteří dopluli do Francie 21. 7. 1917; druhých 59 se spojilo s mým transportem, který vyjel z Archangelsku 16. 10. 1917 a čítal 1209 dobrovolníků. Poslední transport z Ruska, 860 dobrovolníků, přijel až v dubnu 1918. Tyto dva poslední, celkem 2069 mužů, byly prací Masarykovou; Štefánik poslal 419; celkem do Francie přijelo všech dobrovolníků z Ruska 2488.

Na tomto místě je vhodno připomenouti, že v ruských legiích sloužilo celkem 60 109 dobrovolníků, jimž byl po zákonu přiznán legionářský charakter. K tomu nutno připočísti 11 013 mobilisovaných a těch, kteří přišli po 28. říjnu 1918. To bylo to velké vojsko, jehož číselný počet nikdy nikdo nechtěl vyřknouti, ale jehož velikost byla vyčítána kyjevskému Svazu v roce 1916! Oč mohlo býti větší, kdyby tak politicky zkušené a rutinované vedení petrohradského Svazu v roce 1915 nebránilo přijímání zajatců již na frontě, jak jsme chtěli a kde velitel třetí armády Radko Dimitriev, ve které jsme sloužili, tak nám šel na ruku, že již na Vánoce 1914 přišlo do Družiny 190 dobrovolníků, tzv. novodružiníků, přímo na frontě, několik dní po jejich zajetí. Naši „státníci“ v Petrohradě naivně žádali na spojencích „záruky“!

Nikolaj Nikolajevič Duchonin (1876–1917) ukončil roku 1902 Nikolajevskou akademii Generálního štábu a od září 1912 sloužil na velitelství Kyjevského vojenského okruhu. V červenci 1914 byl přidělen k štábu 3. armády, kde měl na starosti rozvědku. V dubnu 1915 byl jmenován velitelem 165. luckého pěšího pluku, přičemž se v bojích velmi osvědčil, byl vyznamenán, povýšen na generálmajora a v prosinci přeložen na štáb Jihozápadního frontu. V květnu 1917 se zde stal náčelníkem štábu a v září náčelníkem štábu celé ruské armády. Po bolševické revoluci se stal vrchním velitelem armády, zpočátku vyjednával s Leninem, ale záhy se jeho štáb v Mogilevu stal protibolševickým centrem, nicméně v popřevratovém chaosu neměl prakticky žádný vliv na dění v armádě. Mogilev se brzy ocitl v ohrožení, Duchonin ale odmítl uprchnout a vzdal se do rukou komisaři Krylenkovi. Během převozu byl však 3. prosince 1917 eskortou brutálně zavražděn na nádraží a jeho tělo zohaveno (sbírka ČsOL).

Masaryk udělal vše, co udělat mohl; transporty slibně počaly. Ale jinak byl zavalen tak těžkými starostmi o vojsko, že mu ušlo to, co Pavlů se spolupracovníky nenapravitelně zrušovali. Byl ve Stavce, ruském hlavním stanu, kde mu dobře rozuměl a velmi pomáhal nejvlivnější tehdy generál Duchonin; vzpomíná jej vřele ve Světové revoluci. I dobrovolníci mé 3. roty, kteří u něho v roce 1915, když byl velitelem 165. luckéko pluku, polem jako razvědčíci pracovali, zvláště na Sanu, a kde osobně poznal první Čechy, své molodce jak říkal, jej vždy vzpomínali. Masaryk píše, že se mu ostýchal nabídnouti v tehdejším rozvalu ruské armády velení našeho vojska pro jeho malopočetnost. Po jeho zavraždění mu vdova řekla, že to Duchonin očekával a že by byl přijal! Jaká tragédie z nedorozumění! Politický chaos v Rusku jej utvrzoval stále více v přesvědčení, za žádnou cenu nemíchat se do ruských záležitostí. Byl svědkem bolševického převratu 7. listopadu v Petrohradě. Jako sociolog sledoval bolševismus se zájmem; jako vůdci našeho boje však mu nejvíce záleželo na tom, jak se bude chovat k naší armádě. Uznává, že Leninův režim přinesl ruskému mužiku mnoho dobrého.

O bolševismu v našem vojsku píše ve Světové revoluci počínaje str. 216:

„Sám jsem s Munou jednal, když vyšlo první číslo kyjevské Svobody (1. listopadu 1917). V Kyjevě bylo dost dělníků-zajatců [Pozn.: propuštěných ze zajateckých táborů na „poroky – ručení“ krajanských spolků sdružených ve Svazu], kteří v tamních továrnách českých i ruských měli velmi slušný plat; někteří z nich se zpěčovali vstoupit do armády a nechtěli platit na ni příspěvky; schovávali se za pohodlné heslo, že jsme buržoové a že naše legie má sloužiti buržoasnímu-kapitalismu atd. Sami mu sloužili, Muna hrál na obě a na všechny strany.

Jak nevěcný to byl důvod, vidět z toho, že ze tří nebo čtyř soudruhů Munových, kteří s ním ke mně přišli a se mnou za Svobodu jednali, hned dva na místě se přihlásili do naší armády, když jsem nejapné řeči Munovy vyvrátil. Muna sám se hájil jen chytráctvím, že prý kvůli kyjevským dělníkům musí bít do legií, ale že to dělá jen na oko a že časem kyjevské ‚ulejváky‘ převede do našeho tábora. Svoboda byla z počátku proti bolševikům a ostře jim všelijaké chyby vytýkala; po převratu se změnila a Muna a jeho list se stal bolševickým.

Když se blížil Muravjev se svou armádou, členové Národní rady v Kyjevě se usnesli, složit do mých rukou slavnostní přísahu věrnosti mé osobě a zásadám odboje 30. ledna. Mělo to být zároveň příkladem pro celou armádu a všecky naše lidi na Rusku. Rozumí se, že se našli všelijací slaboši a chytráci, kteří se z černosotněnství nejčernějšího přehoupli do nejčervenějšího. Někteří hráli na obě strany. A byli také čeští zaměstnavatelé, kteří ve své krátkozraké hrabivosti odboj proti armádě nejen trpěli, nýbrž přímo podporovali. Ani na to se nesmí zapomínat, posazujeme-li úsilí o vojsko ‚politické‘.“

Str. 218:

„Náš korpus byl rozložen kolem Kyjeva na ukrajinském území. Pokud tam panovalo Rusko, byl náš poměr k Rusku jednoduchý; Rusko nám poskytovalo možnosti korpus organisovat, vyzbrojit a potřebnými zásobami udržovat. Za to jsme na území námi okupovaném, a hlavně v Kyjevě, střežili vojenský majetek všeho druhu a udržovali pořádek.

Avšak nedlouho po bolševickém převratu Ukrajina se počala osamostatňovat. Dne 20. listopadu 1917 byl vyhlášen III. universál, podle něhož se Ukrajina stala republikou a autonomní součástí Ruské federace. Tím nastala nutnost jednat s ukrajinskou vládou; dohodli jsme se na stejných podmínkách, jaké jsme měli s Ruskem (15. ledna 1918). Ovšem zvláště v prvé době ukrajinské samostatnosti poměr Ukrajiny a Ruska a zejména ukrajinského a ruského vojska byl nejasný; tím se také znejasňoval náš poměr k Ukrajině. Ale celkem jsme neměli potíže nemilé, některé nesnadnosti vznikaly nesrovnalostí vnitřních poměrů ukrajinských a zejména sporem stran.

Již v lednu se připravovalo odtržení Ukrajiny od Ruska; dne 12. ledna Ukrajina byla od Centrálních mocností uznána. Byl jsem o tom, co se dálo, dobře zpraven a podle toho jsem se připravoval. Pokládal jsem za nemožné, zůstat na Ukrajině, od Ruska úplně odtržené; nejen pro starší závazky a sliby Rusku, nýbrž z ohledu na naše krajany v bolševickém Rusku a zejména na naše zajatce (aby nebyli pronásledováni); a bez Ruska jsme se nemohli dostat na Sibiř cestou do Francie. A proto, když 25. ledna vyhlášen byl Universál čtvrtý, podle něhož se Ukrajina stala státem úplně samostatným, oznámil jsem 26. ledna ministru zahraničí A. J. Šulginovi, že IV. universálem naše smlouva je rozvázána, a že tedy z Ukrajiny co nejdříve své vojsko vyvedeme; vojsko bylo formováno v souhlase s Ruskem, Rusku naši vojáci přísahali věrnost, Rusku jsme byli oddáni, nemůžeme jednoduše přesedlat, ačkoli proti Ukrajině a její politice nijak nechceme vystupovat; otázku ukrajinskou bude řešit také Rusko, my se do vnitřních záležitostí Ruska zásadně nemícháme. (…) Důvod formální konečně byl, že jsme nemohli zůstat na území státu, jenž s Němci a Rakušany sjednal mír. Což stejně platilo pro náš poměr k bolševikům. Ukrajina smluvila s Němci a Rakušany mír 9. února 1918 (v Brestu Litevském), den po vzetí Kyjeva bolševiky.

Není bez zajímavosti vzpomenouti, že toto nepřiznání IV. universálu velmi brzy nám usnadnilo jednání s Muravjevem.“

Zmiňuje se o kyjevském incidentu 29. října 1917. V bojích s místními bolševiky přivedl ruský velitel za nepřítomnosti Masarykovy do Kyjeva část 2.pluku proti bolševikům; stalo se to podvodně pomocí plukovníka Mamontova [Pozn.: ten dobrodruh, se nám nevyplatil!], dovolávajícího se u vojáků mého prý rozkazu. Využívalo se toho často proti nám od našich i ruských bolševiků. Maxa nerozvážný incident ihned likvidoval.

Str. 207:

„Když bolševici pod Muravjevem přitáhli na Ukrajinu proti buržoasní Radě a aby dobyli Kyjeva, sjednali jsme s nimi smlouvu; zaručili nám ozbrojenou neutralitu a volný odjezd z Ruska do Francie. Přiznáním ozbrojené neutrality byli jsme (Národní rada) uznáni za pravidelnou a samostatnou armádu a vládu.

Kyjev bolševiky byl vzat 8. února; den před tím jsem prohlásil podle ujednání s francouzskou vojenskou misí armádu za část armády francouzské, abychom tím svou posici zesílili.

Muravjev sám hleděl svým závazkům dostát; avšak Kyjevský bolševický sovět, prý bez vědomí Muravjeva, poslal agitátory české k našemu vojsku, aby vstoupilo do Rudé armády. To byla tenkrát jedna z kritických chvil, jakých dost jsme mívali často. Po zralé úvaze rozhodl jsem, aby byli bolševičtí agitátoři našimi hochy vyslechnuti. To se stalo a následek byl, že se z celé armády přihlásilo do Rudé armády tuším 218 mužů; a z těch se nám hned druhého dne někteří vrátili.“

Někteří ruští a francouzští důstojníci přijali Masarykovo rozhodnutí velmi skepticky, ale výsledek mluvil pro jeho správnost.

Masaryk připomíná, že mezi těmi, kteří se přidali k bolševikům, byli také lidé slušnější a slušní. Někteří pak nám prokazovali ve svém postavení v bolševické armádě dobré služby.

Str. 217:

„Po vzetí Kyjeva se utvořila zanedlouho podle ruského vzoru čsl. rada dělníků a vojáků. Vlivem bolševismu se tajně připravoval jakýsi převrat v Národní radě samé; měl jsem o tom v čas zprávy, ale čekal jsem klidně. Musil jsem do Moskvy, abych tam prakticky provedl, že jsme se stali částí francouzské armády; šlo o to, naši armádu finančně zabezpečit. Za této mé nepřítomnosti v Kyjevě se ustavila jakási nová „Národní rada“, která však přece zase zvolila za revolučního vůdce – mne. Mrzelo mne to, že tento kousek provedli socialističtí členové Národní rady, kteří mně do očí stále odsuzovali rejdy našich českých bolševiků. Tato nová Národní rada byla zřízena 24. února, ale celá akce neměla prakticky významu. Ovšem škodit a překážet dovede i nejhloupější člověk, a také Munovci nám škodili svými stranickými intervencemi u ruských bolševiků.

Tenkráte už se očekávala do Kyjeva vojska německá a rakouská, a když se nepřítel skutečně přibližoval, kyjevští oposičníci se zachránili přístupem do buržoasní armády. Dne 20. února začal odchod našich částí z Ukrajiny a už 2. března naši podstoupili boj s Němci na kyjevském mostě, brzy na to u Bachmače.

Od té doby, kdy se bolševici dali do vyjednávání o mír; to se stalo formálně 3. prosince 1917 žádostí o příměří, muselo být jasno, že naše vojsko na Rusku nemělo již co dělat, právě proto jsme se dali co nejdříve na pochod z Ukrajiny do Ruska, směřujíce do Vladivostoku a do Francie.

Dne 3. března 1918 byl podepsán v Brestu Litevském mír.“

Proti našemu odchodu z Ruska byli politikové a vojevůdcové carského a předbolševického Ruska – ovšem, abychom šli proti bolševikům. Také ti i Ukrajinci byli proti odchodu – oba se snažili získat nás pro sebe; vše bylo zamítnuto.

Str. 227:

„V zájmu historické pravdy musím tu konstatovat, že bolševici ještě po ujednání příměří (6. a 15. prosince 1917) a za jednání v Brestu Litevském pomýšleli na reorganisaci ruské armády pro boj s Němci. Trockij na začátku války napsal ostrou brožurku proti Němcům a Rakušanům; v únoru 1918 v centrálním komitétě v Petrohradě přednesl návrh, aby se získala pomoc Francie a Anglie pro reorganisaci armády. Lenin tento plán schválil. (…) Je známo, že také Sadoul dával do Paříže v lednu a únoru 1918 zprávy o přání bolševiků, aby dostali od Dohody pomoc pro reorganisaci vojska. Ujednání v Brest Litovsku bylo od bolševiků přijato jen na silný nátlak Leninův; Trockij při hlasování nebyl.“

Dále uvádí fakt, že Trockij ještě v březnu, po sjednání míru, jednal s několika representanty dohodových států, aby mu pomohli získat generála Berthelota, vracejícího se z Rumunska se svou vojenskou misí. Velvyslanec Noulens, tenkrát ve Vologdě, plánu se protivil.12

10. února, dva dny po dobytí Kyjeva bolševiky vedenými Muravjevem, jednal s ním v jeho železničním vagoně za nás a representanty Dohody. 16. února dostal od něho listinu, kterou se našim zaručoval volný a nerušený odjezd do Francie. Z opatrnosti jednalo se však ještě v Moskvě s tamějším Sovětem o dodržení a ratifikování smlouvy. Komisař Stalin 26. března telegrafoval místním Sovětům, že Čechoslováci nejedou jako jednotky bojovné, nýbrž jako svobodní občané, jistý počet zbraní mají k obraně proti kontrarevolucionářům: „Sovět lidových komisařů chce jim přispět na ruské půdě vší pomocí.“

Dne 22. února odejel z Kyjeva do Moskvy, kde jej čekala velmi důležitá jednání finanční, jdoucí na samé kořeny existence vojska. Nyní v našich a o našich věcech bylo jasno. Jsme autonomní součástí armády francouzské; nepůjdeme ani proti bolševikům, ani s nimi. Do vnitřních poměrů ruských se nemícháme. To ovšem znamenalo opatřit nyní prostředky na vydržování vojska, které od nynějška muselo všechno platit a dbalo se na to přísně. (Pozn.: prostředky byly opatřeny úvěrem u Francouzů, Angličanů, Američanů a Italů a byly také republikou řádně zaplaceny. Masaryk i Beneš od počátku a vždy odmítali přijímati jakékoliv peníze, které by znehodnotily náš odboj na práci námezdních žoldnéřů a špionů. Každé jiné tvrzení nebo pochyby o tom jsou hnusnou lží!) První peníze, 80 000 liber, poskytli Angličané ještě v Kyjevě; prostředníkem tehda byl Bruce Lockhart, člen anglického vyslanectví. Tehda ještě Spojenci sami nevěděli, co má naše vojsko v Rusku dělati. Po Masarykově příjezdu do Spojených států povolil Wilson úvěr 7 milionů dolarů, naši krajané tam sebrali též několik milionů. Mimo to Americký červený kříž věnoval sanitní i jiný materiál v ceně 12 milionů dolarů. Ve Francii a Itálii vedly se přesné účty.

Masaryk vskutku mohl svoji práci v Rusku považovat za úspěšně skončenou. Nepočínal si nikterak jako Alexander Veliký jednoduchým roztětím gordického uzlu mečem, nýbrž prostým, promyšleným a důmyslným jednáním přivedl vše, co se nás týkalo, do pořádku. V českém táboře docílil svornosti, duch vojska byl dobrý. Nebylo již nebezpečí, že se rozloží a prostě rozpadne jako armáda ruská. Jeho neutralita a odjezd byl sjednán.

Před odjezdem z Moskvy 7. března dal sekretáři Klecandovi plnou moc k vyjednávání s přísnou direktivou: do ruských věcí se nevměšovat! (Klecanda náhle 28. dubna zemřel v Omsku.) Obával se obtíží, neboť sovětský režim nebyl ještě centralisován a místní Sověty si dělaly, co chtěly; proto také k obtížím došlo.

Tři dny po jeho odjezdu z Moskvy došlo ku třídennímu boji našich společně s bolševiky proti Němcům o železniční uzel bachmačský, kterým projížděly naše vlaky z Kyjeva na východ. Bojoval tam 6., 7. a 4. pluk pod znamenitým vedením Čečkovým. Němci byli odraženi a s posledním vlakem Čeček odejel. Ještě před uzavřením brestlitevského míru, 3. března 1918, vzdor uzavřenému příměří začali se Němci a Rakušané tlačiti na Ukrajinu. Části naší nejzápadněji položené první divise, v rajoně Polonné a Žitomíra, nejvíce nepřítelem ohrožené, počaly ustupovati 7. února. První boj s Němci svedl zadní voj prvního pluku u Korostyševa na silnici Žitomír–Kyjev. Byl dostižen dvěma německými pancéřovými vozy s ukrajinskou vlajkou! 2. března se bojovalo o most přes Dněpr u Kyjeva.

Transporty odevzdávající téměř všechny zbraně pohybovaly se pomalu na východ. Musely překonávati svévolné svízele, šikany a překážky všeho druhu. Masaryk byl již v Japonsku, když došlo ku srážce se Sovětem v Čeljabinsku 14. května, která se pokládá za počátek konfliktu, který nyní hrůzně vzplanul.

První výprava rozvědky 6. čs. stř. pluku proti Němcům z nádraží Bachmač-libavské, jejímž cílem byla západně ležící stanice Kruty (VÚA-VHA).

O tom, kdo tím byl vinen, píše ve Světové revoluci, str. 326: „Myslím, že úsudek francouzského důstojníka [Pozn.: člena francouzské vojenské mise v Rusku] a později také bolševika Sadoula, platí o celé záležitosti. Sadoul viděl docela dobře již v únoru a březnu 1918 a stejně později, když propukl boj, že bolševická vláda v Moskvě situaci neposuzovala správně a že naší armádě neprávem přičítala nějaké tendence reakční. To nebylo správné a nebylo upřímné, zejména od Trockého, jenž sám ještě v březnu 1918 očekával pomoc spojenců proti Německu. Situace byla přiostřována jednotlivými místními sověty a vlivem nerozumných a politicky nezralých místních veličin. Uvedl jsem jednání se sověty ze dne 26. března 1918: komisař Stalin ve jménu Moskevského sovětu nařizuje místnímu sovětu v Penze, aby naši hoši byli podle úmluvy propuštěni do Vladivostoku, ale již 28. března, tedy druhý den po rozkaze, naši zachytili telegramy Omského sovětu, žádající odzbrojení našeho vojska a dopravení do Archangelska. Nátlaku místních sovětů podlehla konečně i Moskva. Naši hoši loajálně provedli částečné odzbrojení, jak je Moskva žádala (zbraň prý byla majetkem ruským); naši hoši chápali obtíže Moskvy vůči Němcům po brestlitevském míru, podle něhož na ruském území nesmělo být ozbrojených sil protiněmeckých, avšak na druhé straně dobře vycítili neloajálnost Moskvy. Nebylo loajální, jestliže bolševici v červnu předložili Němcům, aby proti našim na Sibiři svolili ozbrojiti německé zajatce; Němci byli korektnější a vyslovili se proti tomu. Je pravda, že Moskva byla štvána nerozumným a zrádným postupem českých bolševiků. (…) Naše boje na Sibiři nebyly žádnou intervencí proti bolševikům; nevznikly z žádné politiky intervenční.“

Jacques Sadoul (1881–1956) vystudoval práva, angažoval se v dělnických hnutích a vstoupil do Francouzské sekce dělnické internacionály (SIFO), kde zahájil svou politickou kariéru. Od konce roku 1916 působil na ministerstvu zbrojní výroby, v září 1917 dorazil do poltickými nepokoji zmítaného Ruska, aby získával informace mezi socialisty, kde měl řadu známých. Po říjnové revoluci vyjednával s bolševiky, zejména Trockým, a byl jakousi spojkou mezi jimi a státy Dohody. Byl velkým zastáncem ukončení bojů a z brestlitevského míru vinil Dohodu, protože dle něj jednala pomalu. Zůstal v Rusku i po stažení mise domů a stále více se přikláněl na stranu bolševiků a kritizoval zahraniční intervence. V březnu 1919 patřil v Moskvě mezi zakladatele Komunistické internacionály (Kominterna) a Francouzské komunistické strany. Pořádal také nábory mezi Francouzi do řad Rudé armády. Za vlastizradu byl tak ve Francii v listopadu 1919 odsouzen k trestu smrti, pro řadu socialistů byl ale hrdinou a ti rozsudek odsoudili. Sadoul mezitím cestoval po Evropě a pomáhal organizovat komunistické hnutí. V roce 1924 se vrátil do Francie, poté co volby vyhrála levicová aliance a Sadoul byl amnestován. Jeho pozice mezi francouzskými komunisty však nebyla moc silná, ve volbách nezvítězil, a tak pracoval jako právník a spojka mezi Sověty a francouzskou vládou. Novou válku strávil v oblasti kontrolované Vichistickou Francií, po osvobození opět vyzíval k blízké spolupráci se SSSR. V letech 1945-1947 byl starostou města Sainte-Maxime (sbírka ČsOL).

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jdi! (Kniha III).
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.