Věra Mertlíková

GORGONA

Praha 2021

Věra Mertlíková

S psaním začala až po čtyřicítce, přesto má za posledních pět let na kontě vítězství v pěti literárních soutěžích (mj. Cena Karla Čapka, Žoldnéři fantasie, Tovaryši kalamáře), více než dvacet vydaných povídek a tři romány.

Je hrdou držitelkou ocenění Chrysalide 2018, uděleného European Science Fiction Society, dále jezdkyní, historickou šermířkou, tanečnicí, choreografkou, zahradnicí a kuchařkou.

Po knihách Tři bábiny kobyly (2017) a Rok ztraceného hřebce (2019) přichází s třetím románem Hříbě ze zlata (2021), v němž kromě tradičně poutavého příběhu najdete jak věrné historické reálie, tak zajímavá dobová fakta o chovu a využití koní.

Věra Mertlíková

HŘÍBĚ ZE ZLATA

ISBN 978-80-88029-53-3 (Epub)

ISBN 978-80-88029-54-0 (Mobi)

První elektronické vydání

© 2021 Gorgona Books

text © 2021 Věra Mertlíková

illustrations © 2021 Roland Havran

redakce Hana Fruhwirtová

spolupráce Jana Mezuláníková

grafická úprava a obálka Jan Kravčík

ilustrace Roland Havran

vydalo nakladatelství

Gorgona Books s. r. o.

Vlachova 1513, 155 00 Praha 5 – Stodůlky

www.gorgona.eu

www.facebook.com/gorgonabooks

Řeka teče, čas plyne.

Toho jara moc nenapršelo. Sotva sešel sníh, vyjeli z knížecího dvorce na Veligradu poslové. Nesli krvavé kopí s knížecí zástavou a volali věrné do zbraně. Dva týdny před slunovratem vyjede z hradiště vojsko.

Ne proti divokým Maďarům, jejichž nájezdy sílí každým rokem. Ani proti Čechům, kteří se před více než deseti lety odtrhli od říše a začínají pošilhávat po moravských državách. Nejhorší nepřítel bývá ten, kdo stojí nejblíž.

Svatopluk. Bratr knížete Mojmíra, druhý syn, který dostal v léno Nitru a odjakživa se cítil povolán, aby vládl celé Velké Moravě. Po letech vleklých bojů nastal čas ukončit spor jednou provždy – a rozdrtit vzpurného sourozence na prach.

Toho jara dospěla Milana v ženu. Ženy z Kobylího dolu ověnčily dívku květy a odvedly do svatyně na kopci, aby ji laskavá Živa přijala a dala jí požehnání. Jako oběť vedly březí jehnici. Ne však pod nůž. Ovečka rozšíří nevelké stádo Dobré bohyně, aby dvě stařičké kněžky měly z čeho žít.

Je správné dávat Bohyni dary. Do svatyně nepřichází tolik prosebníků jako dřív. Kněz Johan z Veligradu proti uctívání Paní života brojí, jak jen může. Jenomže co ví bledý, bezkrevný Kristus o ženských starostech? A děvče potřebuje pomoc a podporu, zvlášť když nemá matku ani starší sestry, které by jí byly nápomocny!

Toho jara se klisny ohřebily brzy. Žádné z hříbat však neuhynulo. Počasí bylo stálé a Milana byla u stáda častěji než doma ve dvorci. Koně zůstávali celoročně venku, avšak bylo potřeba hlídat, aby se stádo dostalo k dobré pastvě, včas k napajedlu a na noc do pevné ohrady. Hřebice měly spoustu mléka a dlouhonohá neohrabaná stvoření s boulovatými koleny dováděla v zelené trávě, veselá a spokojená.

Jedno však bylo jiné než ostatní. Pěkně stavěný hřebeček z matky rezaté jako liška měl hřívu světlou jako nejlepší smetana, všechny čtyři nohy bílé, na čele znak ve tvaru slunce – a překrásnou zlatavou srst.

K novorozenému hříběti se tenkrát seběhli snad všichni. Bolek, pán dvorce v Kobylím dole, toho nikdy moc nenamluvil. Když se však hřebeček prvně postavil a začal od matky pít, kázal porazit berana a vytáhnout ze sklepa poslední soudek piva.

„Samotné Slunce ho zplodilo,“ vykřikoval pak na hostině, tak neobvyklé po dlouhé zimě. „Je to Dažbogův syn, sluneční kůň! Takový se u nás narodil naposledy před dvaceti lety. Má cenu celého stáda. Za tři léta ho prodám a už nikdy nepoznáme nouzi! Ze mne se stane velmož, ze synů Mojmírovi družiníci. A Milanu provdám za samotného knížete. Bohové nám požehnali – bude dobrý rok!“

A Dažbog na nebi se rozesmál, div nespadl ze sedla zlatého hřebce. Bláhový člověče! Kdo by nechtěl nebe bez mraků a život bez starosti?

I.

Dvacet hřiven! To je moc i za dospělého koně, natož za takové nedochůdče! Vždyť mu jsou sotva dva měsíce!“

„Dvacet hřiven. Já prodávat nemusím a nic ti nenutím. Tys přišel kupovat.“

„Když neprodáš, vezmeme si sami!“

„Nu což – vezměte. Potěšte Peruna kradenou obětí! Rozhněvá se dřív, než dovedete uloupené hříbě před oltář.“

Hlasy z velké síně nešlo přeslechnout. Milana postavila vědra s vodou k vratům a rozhlédla se. Na dvoře stálo u vaziště šest koní.

Dobrá zvířata. Dvě nesou na stehně naši značku – lunici, která připomíná podkovu anebo srpek ubývajícího měsíce. Chceš slušného koně za rozumnou cenu? Poptej se u Bolka z Kobylího dolu.

Sedla jsou z měkké kůže a uzdy zdobené leštěnou mědí. Otec vzal vzácnou návštěvu dovnitř. Kdo to jen může být?

„Nejsem žádný zloděj, Bolku! Nechci tě ošidit. Ale to, co na mne zkoušíš, je loupež za bílého dne. Mám pět hřiven. Víc nedám!“

„Za pět hřiven bych ti prodal pár mladých hřebců uvyklých uzdě a sedlu. Kdybych je měl. Dobře víš, že mám koně zamluvené na tři léta dopředu. Ale Xanthos není obyčejné zvíře. Sami bohové ho vyvolili…“

„Já vím, já vím. Xanthos mu říkáš? Pěkné jméno – znamená Zlatý, že ano? Poslyš, Bolku, já toho do zítřka musím ještě hodně stihnout. Teď ti dám pět hřiven. A zbytek kníže doplatí, až se vrátíme z války.“

„A co když v boji padne – anebo zapomene?“

„Dobře. Teď šest hřiven a zbytek po návratu. A k tomu si Svatoboj, Mojmírův nejstarší syn, vezme tvou Milanu za konkubínu. Má už čtyři, ale žádná mu nedala syna. Když budeš mít štěstí, zasedne tvůj vnuk na knížecí stolec!“

„Rozmyslím si to.“

„Mám rozkaz přivést slunečního koně hned. Ráno vyrážíme. Bude třeba obětovat Perunovi a přečíst znamení. Žrec přísahal, že kdo věnuje bohům zlaté hříbě, dosáhne vítězství, bude vládnout na Veligradu dlouhá léta a všichni před ním skloní hlavy!“

„A co na to říká Černý Johan?“

„O ničem neví!“ Muži se na sebe podívali jako dva spiklenci. Jistěže o ničem neví! Kněží, kteří přišli na Moravu z franské země místo dobrých bratrů Konstantina a Metoděje, si respekt získávali jen s obtížemi. A Johan, nevrlý snědý tlusťoch v umaštěném hábitu až odněkud z Říma, si jej nejspíš nezíská nikdy.

„Kníže ho postaví před hotovou věc. Může se modlit za zdar výpravy ke svému Kristu. Ale muži chtějí, aby se na naši stranu postavil i Perun. Jen blázen by se pustil do rozhodující bitvy bez podpory Pána válečníků.“

„Svatá pravda,“ ušklíbl se Bolek. „Ať je po tvém. Přines hřivny. Hříbě je ve stodole. Půjčím ti i kobylu, ať je odtud nemusíš táhnout násilím.“

„To nebude třeba. Jednu noc bez matky vydrží. A zítra už bude běhat s otcem po nebeské pastvině. Krev posvátného koně skropí oltář – a přinese našim zbraním vítězství!“

Ze síně se ozvaly kroky. Taktak stačila dívka uskočit do přístěnku s nářadím.

Srdce jí bušilo až v krku. To není možné – otec přece nemůže prodat vzácného hřebečka, jen aby ho obětovali kvůli nějaké bezvýznamné výpravě!

A mělo být hůř. Ze dvora se ozvalo vysoké, vyděšené zaržání. Jeden z knížecích družiníků táhl na ohlavu ze stodoly hříbě a další za nimi rychle zavřel vrata. Xanthos se chvíli nechal vést bez odporu. Pak se však ohlédl a zjistil, že matka zůstala uvnitř. Zapřel se předními, až zaryl kopyta do země, potřásl ušlechtilou hlavou a zůstal stát, odhodlaný neudělat už ani krok.

Jenomže muži si věděli rady. Provlékli ohlávkou dlouhý provaz, chytili jej každý z jedné strany, odvázali své koně a nasedli. Hříbě zůstalo mezi nimi. A když se zvířata pohnula vpřed, volky nevolky muselo s nimi. Marně volalo matku, marně se snažilo vyprostit.

I klisna pochopila, že něco není v pořádku. Bylo slyšet, jak ve stodole napíná pevný provaz a tluče kopyty do zavřených vrat. Divoké ržání trhalo uši a připomínalo zoufalý pláč.

A v té chvíli šel zdravý rozum stranou.

„Počkejte! To nemůžete!“ Milana vyběhla z přístěnku a postavila se před jezdce. „Vraťte ho zpátky!“

Jezdci si vyměnili pohledy. „Žádný strach, děvče,“ řekl první. „Obětník má ostrý nůž. Nebude ho to bolet.“

„Sebrali jsme ti hřebečka,“ ušklíbl se druhý. „Ale místo něj dostaneš lepšího. Mladý Svatoboj už tě přivede na jiné myšlenky!“

Svatoboj. Nejstarší z Mojmírových synů, věčně opilý rváč, který se zbožnému prastrýci Rastislavovi podobá asi jako kozel zahradníkovi. Co na tom, že jednou bude kníže – než takového, raději žádného!

„Svatoboj se nedokáže trefit ani do dveří ložnice,“ sekla po družiníkovi jazykem. „Bývá prý tak namazaný, že musí spát v ohradě s prasaty. Žádný div, že nemá dědice, když místo děvčat nahání prasnice!“ Z pouzdra u pasu vytáhla nevelký nůž a odhodlaně napřáhla ruku, aby přeřízla provaz poutající hříbě. „Kůň zůstane tady – vaše stříbro nepotřebujeme!“

V tom okamžiku ji někdo zezadu popadl za dlouhý cop. „To by stačilo. Nech je projít!“

Otočila se jako na obrtlíku.

„Otče, nemůžeš Xantha prodat!“

„Můžu,“ promluvil a bylo znát, že jen stěží zachovává klidný tón. „A prodám i tebe, pokud nedostaneš rozum. Jdeme!“ Druhou rukou chytil dívku za zápěstí s nožem, zkroutil jí paži za zády a táhl nešťastnou Milanu stranou. Knížecí poslové znovu pobídli koně a se smíchem vyjeli ze dvora.

„Ať ho vrátí! Vždyť ho zabijí!“ Dívčin křik se mísil se ržáním opuštěné klisny. Vztek a zoufalství jí dodaly sílu. Vytrhla se otci a utíká k vratům, jako by sama jediná dokázala zastavit šest mužů. Ještě pár kroků a bude venku. Dohoní je, osvobodí hříbě, rychlonohý Xanthos uteče a oni ho nikdy nechytí!

A pak se jí najednou pod nohy připletlo vědro plné vody. Milana zakopla a upadla na zem. Voda se rozlila kolem a vytvořila kaluž řídkého bahna. Dívka se pokusila rychle vyskočit, ale noha jí podjela a ona sklouzla zpátky jako vepřík do kaliště.

Když se daří, tak se daří! Který hlupák sem postavil ta zatracená vědra?

Podruhé vstávala s větší opatrností. Košili měla špinavou odshora až dolů, nohy zrovna tak a obličej – raději nemluvit. A všechno nadarmo!

Otec se jí nenamáhal pomoci. Zajistil petlicí dveře od stodoly a křikl na otroky, ať zavřou vrata. Muži poslechli okamžitě a pak se hleděli co nejrychleji vytratit.

Aby ne! Pán Kobylího dolu připomínal divočáka překvapeného v hlubokém hvozdu, který se každou chvíli vrhne na neopatrného lovce. Jen blázen by se mu teď postavil do cesty! Tvář mu zrudla, pěsti se mimoděk svíraly a otvíraly a jindy klidná tvář byla zakaboněná jak mračno nad Veligradem.

„Tohle bylo naposledy,“ zavrčel, když se dívka konečně vyhrabala na nohy. V hlase nebylo ani stopy po obvyklé laskavosti. „Mám toho dost! Ode dneška tě u stáda nechci vidět. Marfa tě bude učit příst a tkát a Světlana vařit. A ušijí ti pořádné šaty, ať nechodíš jako hadrnice!“

„Ty dvě?“ vyštěkla s opovržením. S otcovými ženami udržovala opatrné příměří. Ony si statné dívky s vlasy jako hřebíky a velkýma nohama ostentativně nevšímaly. A Milana se vždycky stačila vytratit, když hrozilo, že bude muset pomáhat s domácností nebo opatrovat ubrečené mladší sourozence.

„Kdo jiný? A ty je budeš poslouchat na slovo. Měl jsem na to dohlédnout už dávno. Děláš ostudu mně i celému rodu. Je ti patnáct. Nejvyšší čas začít myslet na budoucnost!“

„Myslíš tím neskonalé štěstí po boku hloupého Svatoboje? Ani ve snu! Bodejť by ho Morana chtěla ve válce zadávit!“

„Pozor na jazyk, huso hloupá! Bohové tě slyší. V knížecím paláci ti nebude zle, zvlášť jestli dáš kněžici následníka. A když ne, přenechá tě dřív nebo později některému z družiníků. Pak budeš mít střechu nad hlavou, ochranu a zajištění až do smrti. Jen musíš být rozumná. Nejsi žádná krasavice. A velké věno ti dát nemůžu – máš pět bratrů a dvě sestry.“

„Nemusíš mi dávat nic,“ zvedla pyšně hlavu. „Nevezmu si kněžice ani družiníka! Chlapi z hradiště se jenom cpou, pijí a jezdí do bitev. Xanthos si nezaslouží kvůli nim zemřít – jak jsi jim ho mohl vydat?!“

„U všech bohů – proč mám zrovna já tak přitroublou dceru? Kníže poručil! Chceš se stavět Mojmírově vůli? A třetina hříbat stejně zemře, než dospěje. Nikde není psáno, že bychom ho odchovali, i kdybychom ho hlídali sebelíp. Anebo že po roce nepřelíná a nebude z něj obyčejný ryzák. Za dvouměsíčního hřebečka ještě nikdy nikdo šest hřiven nezaplatil!“

„Mně nevadí, že jsi ho prodal – ale že ho zabijí!“

„Každý jednou umře. Teď si běž vyprat košili. A pak pomůžeš ženským s večeří.“

„A když ne?“ Milana popadla vědra a vzdorně na otce pohlédla.

Bolkovi na čele naběhla žíla. „Budeš o hladu. A vezmu na tebe karabáč. Však já tě naučím poslušnosti – anebo tě dám prvnímu, kdo si o tebe řekne, ať se s tebou trápí někdo jiný!“

Okamžik se měřili pohledy. Pak otcova ruka sama sjela k rukojeti biče spleteného z kožených řemínků, který měl zavěšený u pasu. A dívka ucouvla. Díval se za ní, jak se schválně pomalu táhne s těžkými vědry k potoku. Zlost ho pomalu přecházela. Červen dal rozkvést loukám a naplnil vzduch tisícem vůní. Dobrý čas k výpravě proti nepříteli – a šest hřiven stříbra člověk nezíská každý den!

Za dospělého hřebce bych dostal mnohem víc. Ale kdo chce moc, nemá nic. A hříbě, třebas pěkně zbarvené, nemusí proto být o nic lepší nebo rychlejší než ostatní.

Sluneční kůň je veliká oběť. Ale ani sebevětší dar nemusí bohům stačit. Bude lepší připravit se na útěk, kdyby rozhodující střet nedopadl podle knížecích představ. Pokud Mojmír prohraje, jeho bratr Svatopluk se pokusí dobýt Veligrad. A nebude se starat, komu vojsko zdupalo pole, pobralo zásoby, odvedlo do otroctví dcery nebo ukradlo koně.

O důvod víc, aby Milana konečně nabrala rozum! V koních se, pravda, vyzná jak starý handlíř a v sedle je lepší než leckterý mládenec. Jenomže kdo si vezme děvče, které jezdí jako knížecí družiník, síly má na rozdávání a místo vřetena se nebojí vzít do ruky zbraň?

Bude se muset hodně naučit. Ale ona to dokáže. Je přece moje dcera.

Rozhlédl se. V okolí nebylo živé duše.

Bude třeba schovat stříbro. A pak zajít ke stádu, protože na čeleď není spolehnutí.

Jistě, mohl by tam poslat Milanu. Ale člověk musí být důsledný. Děvče bude žít na Veligradu. Nejvyšší čas, aby odvykla chlapeckým zábavám a začala se starat o onačejší záležitosti!

* * *

Voda je věčná. Starosti zažene, bolest odplaví.

Vypranou košili rozprostřela po trávě, aby aspoň trochu uschla. Pak si rozpletla světle hnědé vlasy a vklouzla do tůně.

Je horko jako o žních. Slunce jde vzhůru. Všem ostatním zbarví kůži do hněda, jen já ji mám vždycky červenou jako vařený rak.

Letos půjdu poprvé na slavnost slunovratu jako žena. Možná se něco stane. Někdo se objeví. Někdo, s kým bych mohla odejít. Utéct. A už se nevrátit.

Klid lesa proťalo divoké zaržání.

Ryška. Volá hříbátko.

Zůstane zavřená nejmíň tři dny. A bude třeba ji dojit, jinak vemeno oteče a klisna dostane horečku. Běs aby schvátil knížete – dobrá Živa, Bohyně života, může být bez krvavých obětí, tak proč ne Pán válečníků?

Musím něco udělat. Aspoň to zkusit. Ale co?

Úmyslně koupel protahovala. Nebylo kam spěchat. Marfa a Světlana musely ve dvoře slyšet každé slovo. A najisto jí dají nově získanou nadvládu pocítit.

Nakonec však nezbylo než do hořkého jablka kousnout. Natáhla si vlhkou košili, zapletla vlasy a pomalu se vydala ke dvorci.

* * *

„Teď vezmi nůž a oloupej cibuli. Trochu si popláčeš, ale tak to na světě chodí.“

Hezká, černooká Světlana se mateřsky pousmála. Uřízla z věnce u dveří pár hnědých cibulí a podala dívce ostrý nůž. Marfa zatím přinesla ze sklepa hrnek sádla a pěkný kousek uzeného boku.

„Není to nic těžkého. Všechno se naučíš.“ Chvíli Milanu nechala, ať se nad palčivou pochoutkou potrápí, a pak velké cibule sama nakrájela na kousky. „Pomůžu ti. Otec bude mít radost, uvidíš.“

Dívka si hřbetem ruky otřela z tváře slzy. Nebylo to tak zlé. Práce se jí, pravda, moc nedařila. Ale obě ženy ji mezi sebe přijaly, jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě.

Ve velkém kotli nad ohněm pobublávala kaše. Byla z mačkaného ovsa, ale trocha česneku a majoránka jí dodaly chuti. A pro vůni se přidá uzené opečené v cibulce. Pro dva tucty lidí ve dvorci je to jako psovi moucha. Ale kaše bude dost a pořádný kus masa dostane každý o slavnosti slunovratu.

„Zítra se podíváme do truhlice na látky,“ přidala se Marfa. „Ušijeme ti nové šaty. Otec si to přál. Schovává pro tebe i truhličku šperků po matce. Budou ti slušet. Pamatuješ se na ni ještě?“

Dívka zavrtěla hlavou. Asi bych si ji měla pamatovat. Jenomže když o tom začnu přemýšlet, nevidím nic. Jen mlhu. Nebyly mi ani tři roky, když začala bez příčiny chřadnout. Do půl roku prý zůstal z krásné, kvetoucí ženy jen stín. A pak zemřela. Věčná škoda, že mě nevzala s sebou!

Ze dvora se znovu ozvalo zaržání. Ryška se nevzdávala. Milana jí přinesla vodu a nasekala nůši trávy, ale klisna se neuklidnila. Stále volala nepřítomné hříbě, stále doufala, že se odněkud vynoří.

„Chudinka,“ povzdechla si Světlana. „Není nic horšího než přijít o dítě.“

„Otec Johan říká, že když někdo zabije zvíře na obětním oltáři, Kristus na nebi pláče.“ Marfa si povzdechla. „Jenomže muži si nakonec stejně provedou, co budou chtít!“

„Je mi tak smutno, když ji slyším.“ Světlana vzlykla a zavrtěla hlavou. „Nemůžeme nic dělat. A ten chudáček je tam někde potmě opuštěný. Zítra mu podříznou krk – a zbytečně! Kdyby se tak našel nějaký odvážný mladík, který by jim dokázal hříbě sebrat! Určitě ho nechali u Perunova žrece v chatě pod posvátným hájem. Nejspíš ho nikdo nehlídá. Ale to je marné. Nikdo se neodváží sáhnout na majetek boha, byť by to byl pohanský bůh. A my se můžeme jen modlit, aby konec byl rychlý.“

Marfa objala dívku kolem ramen. „Nebuď smutná, Milano. Sama tam jít nemůžeš, tak proč si dělat vrásky?“

Nemůžu?

Ale – proč vlastně ne?

Ryška znovu zaržála a udeřila tvrdým kopytem do vrat stodoly. A najednou to všechno, o čem dívka přemýšlela celé odpoledne, zapadlo na své místo.

Vzít kobylu a vyjet k Veligradu. Měsíc posvítí na cestu a povede nás vpřed. Najít hříbě, osvobodit je a ukrýt i s kobylou v lesích. Jen na pár dní, než vojsko odtáhne. A pak už se to všechno nějak vyřeší!

„Muselo by se jet až před půlnocí,“ zamyslela se Světlana. „Zadní branka je zavřená jen na petlici.“

„A když namažeš panty, nikdo nic neuslyší.“ Marfa se opatrně rozhlédla a podala dívce okřín se zbytkem sádla. „Otec šel ke stádu a vrátí se k večeři. Myslím, že bychom ho mohly trochu zabavit, aby spal až do rána.“

„A pak mu řekneme, že jsme tě poslaly trhat šťovík na salát. Máš nůž. Když přeřízneš provaz a okraj trochu roztřepíš, bude to vypadat, že se kobyla utrhla. Nějaký hlupák nechal otevřeno a ona se sama vydala hledat hříbě. Jen je musíš dobře schovat a vrátit se co nejdřív. Pak nikoho nenapadne tě podezírat.“

„A… vy byste mi opravdu pomohly?“

„Samozřejmě.“ Ženy na sebe pohlédly, jako by sdílely veliké tajemství. „Jsme přece rodina!“

* * *

Bylo před půlnocí, když se Milana zvedla z lůžka. Opatrně sebrala nohavice a nízké lýčené střevíce, které si předem připravila. Jen blázen by lezl kobyle na hřbet s holýma nohama.

Oknem dopadalo na udusanou podlahu měsíční světlo. Ostatní děti dávno spaly. Přesto se snažila jít co nejtišeji. Ložnice byla společná pro všechny a těžko předvídat, který z těch usoplených spratků se zrovna teď probudí kvůli zlým snům.

Dveře otevřela tiše. Teď ještě tmavou chodbou na dvůr a…

„Milano? Kam jdeš?“ Jeden z chlapců se ospale posadil na slamníku. Byl to desetiletý Radko, otravný malý kluk, který neuměl nic jiného než plést se Milaně pod nohy.

„Trhat májové kvítí,“ zalhala pohotově, třebaže máj už dávno minul. „Koukej spát, nebo si pro tebe přijde mora a vysaje ti všechnu krev!“

Slyšela, jak se v temnotě vyděšeně zajíkl. „To není pravda,“ vzlykl. „Řekni – že to není pravda!“

Kdyby tak chtěla být! Strašidlo by kluka sebralo, zardousilo a byl by od něj svatý pokoj! Jenomže jestli ten hlupák začne naříkat, bude za chvíli celý dvorec vzhůru nohama.

„To víš, že ne,“ procedila přes zaťaté zuby. „Až ji potkám, nakopu jí zadek a bodnu do ní nožem. Promění se na bílý šátek. A já ho hodím do vody, aby se už nikdy nemohla vrátit a strašit tě. Neboj se. Jediný, kdo teď jezdí v noci kolem stád, je Kobylí matka. Je krásná jako pšeničné pole za poledne. Má zlaté vlasy, bílého koně a hlídá, aby se nikomu nestalo nic zlého. Když rozkvetou šípkové růže, objeví se jednoho dne v kraji. Jen tak, zničehonic. Zůstane tu celičké léto. A když ti bude nejhůř, přijde a zachrání tě. Opravdu. Ale teď musíš spát – platí?“

„Platí!“ vydechl vděčně a pomalu zavřel oči. Počkala, dokud nezačal pravidelně oddechovat. Pak se potichu vyplížila na dvůr. Otevřela vrata stodoly, vešla dovnitř a sundala ze stěny pevný konopný provaz. „Pojď, Ryško,“ zašeptala a pohladila klisnu po zpocené šíji. „Pojedeme ven.“

* * *

Klapot kopyt se pomalu ztrácel v dálce. Celý dvorec spal, jako když ho do vody hodí.

Anebo ne?

Dvě ženy vyšly na zápraží.

„Odjela,“ promluvila jedna. „Teď je všechno v rukou božích.“

„Ale vymyslely jsme to dobře, co myslíš?“

„Naprosto skvěle. Kdybychom jí přidávaly do jídla jed jako její matce, mohlo by se na to přijít. Takhle se z domu vyhnala úplně sama. A ještě si až do konce života může myslet, že jsme dobré duše, které jí pomohly!“

„Pokud hříbě najde, nejspíš ji chytí dřív, než je vůbec stačí ukrást.“

„Anebo se jí to nějakým zázrakem podaří. Žrec i knížecí družina se za ní pustí jako lovečtí psi. Dohoní ji a potrestají po zásluze. Kdo vztáhne ruku na majetek boha, skončí na hranici společně s obětí. A když bude mít štěstí, možná jí předtím podříznou hrdlo.“

„A pokud ji náhodou nechytí a vrátí se s hříbětem domů, seřeže ji Bolek jako žito. Hříbě odvede zpátky a holku prodá byzantským kupcům. Nač je dcera, která zostudí otcovo dobré jméno a na niž se nemůžeš spolehnout?“

„Pravda. Šaty ušijeme pro sebe – však si je za ty roky dřiny zasloužíme! Šperky rozdělí Bolek mezi nás a naše dcerky. I věna pro ně zůstane víc. A na Milanu si za rok nikdo nevzpomene!“

Tichý smích žen se rozlehl nocí. Studil jak zimní vítr a bodal jako krystalky ledu. Jen jeď, hlupačko, spěchej na Veligrad! Vlastní krk strkáš obětníkovi pod nůž! A když pohan zabije pohana, Kristus se na nebi raduje. Tak to aspoň tvrdil otec Johan v neděli o mši.

Z mohutného ořešáku, který rostl uprostřed dvora, chráněný před pozdními mrazy, zahoukala sova. Najednou se ochladilo. Ženy roztřásla zima. Možná bude lepší jít už spát a nechat Milanu vlastnímu osudu.

Dveře zavřely zevnitř na petlici. Sova znovu zahoukala. Pak zamávala křídly, tiše zakroužila nad dvorcem a uletěla pryč.

„Nosí duše,“ vydechla Marfa. „A věští smrt.“

„Pro nás to neplatí,“ ujistila ji Světlana. „Otec Johan říká, že křesťan jde po smrti do nebe. Jen pohani patří do pekla. Ten prokletý posel z Návu čeká na Milanu – ale to jsme si přece přály, nebo ne?“

* * *

V noci je les jiný než ve dne. Měsíční světlo klame. A v místech, kam nepronikne, je třeba mít se na pozoru.

Přesto se hvozdem dá projet. Noc je jasná a stezka dobře viditelná, třebaže z nového měsíce svítí jen maličký srpek. Jako stříbrná nit se vine lesem, který tu není hustý a neproniknutelný jako jinde v Hříběcích horách. Na Veligrad je to sotva deset mil. A pro dřevo, potřebné na domy, ohrady i na otop v zimě, lidé často zajíždějí až sem.

Je třeba jet rychle. Tu skokem, tu krokem, aby se klisna příliš nevyčerpala, ale aby byly na místě dlouho před svítáním. Noc před slunovratem trvá jen krátce. A celá výprava vyjde nadarmo, pokud se nepodaří k hradišti dojet včas!

Ryška běží lehce a bez námahy. Na hřbetě má stařičké sedlo, místo uzdy jen konopný provaz, avšak ujíždí vpřed, jako by ji honil lesní běs. Konečně je volná, konečně může celodenní napětí a bolest z odloučení proměnit ve střemhlavý let.

Na konci cesty možná najde ztracené hříbě. Nebo si srazí vaz.

Hradiště je dobře opevněné a kolem vesnice pod ním je další kolová hradba. Milana tam byla několikrát. Bránu na noc najisto zavírají a dobře hlídají. Ale Světlana přece říkala, že hřebečka drží pod posvátným hájem, který se nachází na vršku nad Veligradem.

Určitě to tak je. Žrec se musí na oběť připravit. Nejspíš hříbě před obřadem omámí nějakým lektvarem, aby šlo vstříc nelítostnému osudu klidně. Není dobrým znamením, když se obětované zvíře vzpírá.

Hřebeček bude muset nejdřív přejít přes kopí položené v trávě. Pokud je překročí bez váhání a klopýtnutí, bude to znamenat úspěch a vítězství v boji. Těžko říct, co by kníže Mojmír udělal, kdyby Xanthos zakopl, nebo dokonce upadl. Věří věštbě natolik, že by byl ochoten vojenskou výpravu odvolat?

Pak jej přivedou k oltáři uprostřed dubového háje. Stromy jsou mohutné a koruny sahají až do oblak, avšak mezi nimi roste jen zelená tráva. Perunovi není třeba chrámů jako křesťanskému bohu. Na posvátném místě stojí jen jednoduchá dřevěná socha muže ve zbroji s přilbou, kopím a kruhovým štítem. Obřady jsou konány pod širým nebem. A když přitom prší a bije hrom, je to důkaz přízně Peruna Hromovládce.

Xanthos nebude do poslední chvíle tušit nic zlého. Nasadí mu zlatem vyšívanou ohlávku, hřívu propletou rudými stužkami – a podříznou mu hrdlo. Krev skropí oltář i sochu boha. Mrtvé hříbě pak rozporcují, maso snědí a kosti s kůží spálí na hranici z dubového dřeva. A dým vynese oběť na nebesa.

Konečně vyjela z lesa. Luka a pole se táhla do nedohledna. Na Veligradu žije hodně lidí a je třeba jim zajistit jídlo. Obilí právě kvetlo a na hrachu se začínaly nalévat lusky. Úroda bude dobrá – pokud ji nerozdupou koně nepřátel.

Měsíc na obloze září jako stříbrná miska. Za takových nocí tančí na lukách kolem Moravy vodní ženky a vodník jim hraje na rákosovou píšťalu.

Ale netřeba se ho bát. Není zlý. Občas se, pravda, promění ve velkou rybu a pokouší rybáře. A když ho vytáhnou z řeky, uteče jim ze sítě a chechtá se zelenou žabí hubou na celé kolo. Anebo jako hřebeček s bílou hlavou a modrýma rybíma očima láká k vodě hlupáky, kteří si myslí, že snadno přijdou k pěknému koni. Ale co paměť sahá, nikoho neutopil. Však mu také děvčata z Veligradu o každém úplňku dávají pivo a kaši, která mu přijde vhod po věčné rybině!

Zůstala ve stínu lesa a vesnici se vyhnula širokým obloukem. V otevřené krajině je jezdec nápadný. Stráž na hradišti určitě bedlivě sleduje okolí. Všude je ticho. Půlnoc dávno minula. I ti největší hýřilové už dali poháru vale, aby před odjezdem urvali aspoň pár hodin spánku.

Za hradištěm je návrší s posvátným hájem. A pod ním dřevěná chata, ve které žije Perunův žrec. Zahradu chrání před zvěří obyčejný plot a na dveřích není ani petlice. Nikdo se neodváží ukrást, co náleží bohu.

Malé hospodářství sotva stačí uživit jednoho člověka. Přesto obětník nestrádá. Zvlášť teď, když se muži chystají do boje. Amulety jdou dobře na odbyt. Hodně družiníků přijalo křest, avšak žádný by nešel do války bez Perunovy posvátné sekerky na krku. Často si ji bojovník připevní na jeden řemínek s křížkem – dva bozi jsou víc než jeden!

Před chýší hořel oheň. Bylo jej vidět už zdaleka. Milana sjela klisně ze hřbetu. Nejjistější bude, když se připlíží k chatě sama a obhlédne situaci.

Ryšku uvázala k mladému buku na kraji lesa, v bezpečné vzdálenosti od posvátného háje. Šramot nikoho neznepokojí. V noci vychází na pastvu zvěř a jelen nebo divočák dokážou udělat pořádný hluk. Ale zoufalá matka by je prozradit mohla. Dívka proto utrhla lem ze své košile, připevnila jej k ohlávce a stáhla kobyle čelisti. Těžko by jí vysvětlila, že nesmí ržát. I tak budou mít brzy starostí víc než dost!

Snažila se jít potichu. Nespěchala. U ohně neseděl jeden, ale hned tři chlapi. Jistě, zítřek je významný den a žrec si povolal pomocníky. Tu a tam některý přihodil na oheň anebo promíchal obsah začouzeného kotlíku. A vůbec nevypadali, že by chtěli jít spát.

Možná je to tak zvykem. Noc před obětí probdít a prosit boha o přízeň. A také uvařit lektvar k omámení hříběte. Vždyť ještě včera v poledne nemohli vědět, jestli se podaří vzácného slunečního koně získat!

Brzy se dostala tak blízko, aby rozuměla, co si povídají. Nekřičeli, ale ani se nijak nesnažili hlasy tlumit. A v poloprázdném měchu, z nějž si každou chvíli některý odlil do misky pití, najisto nebyla voda.

„Řekl jsem to knížeti jasně,“ hovořil právě rozložitý vousáč s holou hlavou a košilí napjatou kolem mohutného břicha. „Kdo obětuje zlaté hříbě, zvítězí v boji a bude vládnout na Veligradu. A nelhal jsem – opravdu jsem sošku ze zlata viděl ve snu. Měla velkou hlavu, krátkou hřívu a ohlávku zdobenou malými červenými kamínky. Můžu za to, že věc špatně pochopil?“

„Myslím, že to pochopil správně,“ pokrčil rameny druhý. Nevypadal tak blahobytně, ale možná si jen slušnou tuniku šetřil na zítřejší slavnostní příležitost. „Jenže válka stojí peníze. A Mojmír je nemá. Vybral po vesnicích, co se dalo. Musí však vystrojit družiníky, zajistit zásoby a do žní je daleko. Prý za tu herku slíbil Bolkovi dvacet hřiven, ale dal mu jen šest. Nemusím být věštec, abych věděl, že ten chlap zbývající stříbro nikdy neuvidí.“

Třetí, stejně otrhaný, šťouchl ohořelým klackem do ohně. „Pravda. Chtěl jsi zlatého koně. Jenomže soška ze zlata v ceně šesti stříbrných hřiven by se ti vešla do dlaně. Kníže ví, co dělá. Sluneční hříbě je lepší volba a Perun se z ní určitě zaraduje.“

„Já bych se spíš radoval z toho zlata. Kníže nebyl v posvátném háji od jara. Dává přednost Bílému Kristu a tomu parchantovi v černém hábitu.“ Žrec si odplivl a znechuceně zamíchal naběračkou v kotlíku. „Teď, když se jde do boje, je mu Perun dobrý. Ale myslím, že není daleko chvíle, kdy odtud budeme muset odejít. S křesťanskými bratry ze Soluně se dalo dohodnout. Metoděj měl vždycky rozum. A Konstantin věřil, že kdo nemiluje bližní, nemiluje ani Krista. Avšak proklatý Johan je horší než vřed na zadnici. Dokonce vyštval z Veligradu a od svatého Klimenta i Konstantinovy učedníky, a ti byli jeho víry! Je jen otázkou času, kdy se pustí do nás. A až budeme hledat nový domov, rád bych měl něco do začátků. Běs aby roztrhal toho cizáka!“

V té chvíli zafoukal vlahý jižní vítr. Rozcuchal Milaně vlasy, zahučel v korunách stromů a probudil ptáky ze sna. První nesměle zatípal a hned se přidal další.

A ze zahrady obehnané plotem proti divoké zvěři se ozvalo vysoké, žalostné zaržání.

Je tady!

Dívce se divoce rozbušilo srdce. Ano, našla ho! Našla zlaté hříbě – to musí být jedině Xanthos! Ale co teď?

Jsou tři. Jen blázen by se pokusil odtud odvést hřebečka nepozorovaně.

Bude třeba je přemoci. Anebo odlákat. Na východě už začíná obloha nepatrně světlat. Není čas – musím něco vymyslet!

Tři dospělí chlapi se od jediné holky nechají spráskat leda tak v pohádce. Co udělat, abych je vytrhla z pohodlného lenošení u ohně? Něco se musí —

„Chvála Kristu!“

Ten výkřik zazněl znenadání, jako když o posledním soudu zatroubí polnice. Z houští na opačné straně se vyřítila statná postava v mnišské kutně. Proběhla mezi odpočívajícími muži, kopla do kotlíku, až se málem překotil do ohně, a mohutným skokem se přehoupla přes plot do zahrady. Milana si všimla, že v ruce drží sax. Dlouhý ostrý nůž, kterým se dá stejně dobře ukrojit kus masa jako zabít člověk.

Anebo hříbě. Pod nohama útočníka zakřupala brukev a mladé zelí, povalil podpěru, po které se měly plazit křehké výhonky okurek, a už se hrnul k nevelké ohradě, do které zavřeli odvedeného hřebečka.

Avšak tři Perunovi služebníci se vzpamatovali včas. Jeden zachytil napůl vylitý kotlík s lektvarem a zbylí dva se vrhli za vetřelcem. I oni byli ozbrojeni. Nůž nosí každý a považuje jej spíš za nástroj než za zbraň. Nebezpečnější je dlouhá, těžká dubová hůl zdobená rituálními ornamenty. Kněz Pána válečníků vypadá vznešeně, když se o ni při chůzi opírá. Stejně dobře však poslouží k odhánění dotěrných psů – anebo k boji s nepřítelem.

Poplašený Xanthos pobíhal po nevelké ohradě sem a tam. Cizinec se ho pokoušel chytit a mával přitom nožem na všechny strany, avšak zkuste zasáhnout hbité hříbě! Nakonec zahnal hřebečka do kouta. Zvíře se natlačilo na ohradu. Jenomže pevná zábrana z neloupaných kmenů nepovolila. Mnich se rozpřáhl, vykřikl kletbu v cizí řeči – a bodl.

Neobratná rána vedená nejistou rukou snad ani nepropíchla kůži na zadku. Nepříjemné bodnutí však vyburcovalo v nešťastném Xanthovi poslední síly. Vykopl zadními a zasáhl cizáka do žeber.

Byla to pořádná rána. Dospělý kůň dokáže kopytem zabít člověka. A kopanec od neokovaného hříběte může aspoň vyrazit dech. Cizinec však jen vykřikl něco v latinské řeči, znovu napřáhl sax k ráně – a pak se najednou zapotácel, jako by jej srazila neviditelná ruka. Holohlavý žrec pochopil, že nedoběhne včas. Přehodil si hůl do pravé ruky jako kopí, vyslal tichou modlitbu k Perunovi a hodil.

Zasáhl muže doprostřed zad a rána těžkým kusem dřeva jej poslala k zemi. Cizí mnich dopadl hřebečkovi přímo pod kopyta. Nezáludné hříbě jen uskočilo stranou a zůstalo stát v protilehlém rohu ohrady. Avšak Perunovi strážci tak milosrdní nebyli.

Vrhli se na vetřelce jako povodeň. Tloukli do ležícího holemi jako mlatci do obilí, kopali do něj a nakonec útočníka přivlekli k ohni.

„Dost už,“ poručil holohlavý. „Musí zůstat naživu. Vztáhl ruku na posvátného koně. Zákon je zákon. Zítra bude obětován spolu s ním!“

„A Černý Johan ať se třeba postaví na hlavu,“ ušklíbl se druhý žrec. „Kdybych já znesvětil kostel Bílého Krista a vypil mu to sladké římské víno, kterým se nalévá při mši, taky mne trest nemine!“

Třetí muž ležícího letmo prohledal. Sax zůstal někde mezi mrkví a zelím, avšak zákeřný křesťan mohl skrývat další zbraň. Pak do něj naposled kopl – a strhl mu z hlavy kápi.

Obličej patřil mladíkovi sotva šestnáctiletému. S tmavými kudrnatými vlasy a velkým zalomeným nosem připomínal spíš ušlechtilého Římana než svaté z byzantských ikon. Obočí měl natržené, z rozbitých úst tekla krev, avšak v očích plálo světlo dávných mučedníků. „Nebojím se smrti! Do toho – zabij mne, odporný pohane!“

„To jsem si mohl myslet!“ odplivl si tlustý obětník znechuceně. „Co ty tady děláš?“

„Správnou věc!“ zvedl hrdě hlavu mládenec, jako by nevěděl, že pýcha je nejhorším ze smrtelných hříchů. „Nedovolím, abyste obětovali falešnému bohu! Klidně položím život. Nemám strach – vím, že půjdu rovnou do nebe!“

„A kde máš mistra?“

„Otec Johan se strašlivě rozhněval, když se o tom obětování doslechl!“ vyhrkl rychle zajatec. „Proklel vás i Peruna do sedmého kolena!“

„Už se třesu. A dál?“

„To je všechno.“ Okamžik váhal, jako by nechtěl říct pravdu, ale pak se na Perunova kněze podíval zpříma a ramena mu trochu poklesla. „Kníže nabídl, že rozšíří kostel a dá na oltář zlatem vyšívaný ubrus. A on přijal. Musíme prý být rozumní, protože pravá víra ještě nezapustila kořeny a lidé snadno podléhají bludům.“

„Takže neudělá nic?“

„Nevystoupí proti oběti. A nebude prý ani žalovat našim franským spojencům. Zaprodal Krista jako Jidáš, ať ho peklo zatratí!“

„Dobrá. Svažte ho, chlapi. Zítra po obřadu ho předáme knížeti. Ať si s ním poradí, jak umí!“

„To nemůžete!“ rozhorlil se mladý Kristův vyznavač. „Bůh vás potrestá!“

„Spíš kníže tebe,“ rozesmál se nejstarší žrec. „Dá ti napráskat jako malému klukovi! Měl to udělat už dávno. A z Jezu Krista strach nemám. Je to dobrý bůh, ten nám odpustí. Zabránili jsme ti udělat pořádnou hloupost. A to není žádný hřích!“

Mladík zrudl vzteky. Pokusil se vstát, avšak muži ho znovu srazili k zemi a zkroutili mu ruce za zády. Rval se jako lev. Síla mu nechyběla, ale bylo znát, že většinu času věnuje spíš modlitbám a čtení svatých textů než bojovému výcviku. Nakonec mu zápěstí omotali koženým řemínkem, chytili mníška pod pažemi a potupně ho táhli k chatě.

„Nějak se nám rozpálil, krasavec! Měl by sis najít děvče, Marko – Krista můžeš milovat, ale pytlík ti neprovětrá!“

„To jsou celí křesťané! Nevědí, že když si v mládí neužíváš, zapaří se ti kulky a to, co by mělo jít ven, se vrazí do hlavy. Bude z něj blázen, jestli něco neuděláme. Co kdybychom ráno místo žalování knížeti raději poslali pro krásnou Kotys na Svatiště? Ta už našeho mladého hřebečka přivede k rozumu!“ Žrec se zasněně zadíval do dálky. „Ona je věčná. Letní paní, Vládkyně života… Šípkové keře rozkvetly. Jistě už přijela, naše královnička! Těš se, krasavče – Kotys to umí jako žádná jiná! Kdyby šla kolem Golgoty, sleze tvůj bůh z kříže a půjde si to s ní rozdat! I ty za ní poběžíš jako pejsek – uvidíš!“

Posměch je horší než smrt. Jistě, i Kristovi se na křížové cestě vysmívali. Jenomže ten pak zemřel jako mučedník, vstal z mrtvých a vstoupil na nebesa, takže mohl posměváčkům klidně nastavit druhou tvář. Avšak učenému Markovi z Veligradu, který mluví čtyřmi jazyky, čte řecky i latinsky a vyzná se v Písmu i zákonech, se nikdo smát nebude!

Naposled se pokusil vzepřít, naposledy vyslal nepokornou, avšak upřímnou prosbu k nebesům. A v té chvíli se Bůh konečně slitoval.

Tráva před chatou byla mokrá od rosy. Jeden z mužů na ní podklouzl. Přidržel se mladíkovy paže, avšak ani spoutaný mnich neudržel rovnováhu. Svalili se oba, něco křuplo a žrecův pomocník zaúpěl bolestí. „U všech bohů, nemůžu vstát – rozsedl mi kotník!“

„Další nešika,“ ušklíbl se druhý. „Máš se dívat, kam šlapeš.“

„Ten knížecí vyjebanec se svalil přímo na mě! Tak už mi pomoz!“

„Dobrá, dobrá… Snad nebude tak zle.“ Žrec odstrčil mladého mníška jak pytel plev a sklonil se nad raněným. „Pojď, podepřu tě. Zkus dojít k ohni – tady nic nevidím.“

Zajatec zlostně škubl pouty. Když viděl, že jemu nikdo pomáhat nebude, vyhrabal se na nohy sám. Pak se narovnal, rozhlédl se – a vší silou strčil do dřepícího muže.

Ani se nepodíval, kam dopadl. „Otče, smiluj se, neboť nevědí, co činí!“ vykřikl mohutným hlasem.

A vzal nohy na ramena.

* * *

Pustili se za ním jako honicí psi. Brzy zmizeli v lese a jen praskot křoví dával znát, kudy se nešťastný uprchlík snaží utéct.

Lepší hrst štěstí než hromada rozumu. Rychle – pustit hříbě, doběhnout k Ryšce a zamávat Veligradu na rozloučenou!

V té chvíli se od lesa ozvala kopyta.

Jezdec. Letí tryskem jako jelen pronásledovaný smečkou psů. Musím se schovat, nebo…

A pak se v šeru objevila silueta koně. No jistě – Ryška zaslechla hříbě a utrhla se! Ještě že už jsou pryč. Nikdo nás tu nesmí vidět!

Rychle otevřela branku do zahrady i Xanthovu ohradu. Klisna se vedrala za ní – a ten okamžik stál za probdělou noc a všechno zlato světa.

Koně jsou moudřejší než lidé. Ti by se objímali, plakali štěstím a blahořečili bohům. Avšak hřebeček jen radostně zařehtal, matka mu odpověděla a nechala jej pít.

A pak ticho proťal ostrý hlas. „Pojď sem, děvče! Co tam děláš?“

Chlap v otrhané tunice. Nechali ho ležet u chaty s poraněným kotníkem – daleko by nedoběhl. Úplně jsem na něj zapomněla!

Všechno viděl. To vůbec není dobré. Budu ho muset zabít.

Odhodlaně popošla k ohništi. Vedle něj zůstala hromada silných, těžkých polen. Ráno je odnesou do posvátného háje, aby bylo oběť na čem spálit. Perunovým živlem je oheň. Co vložíš do posvátných plamenů, jako bys položil bohu k nohám.

Jedno tak vzít a udeřit muže do hlavy. Zatím netuší nebezpečí. Měsíční světlo dokáže zázraky. Možná si myslí, že jsem nějaká víla. Anebo dokonce Kobylí matka, která jezdí nocí na bělouši a chrání stáda.

„Neslyšelas? Pojď sem! A dones něco k pití!“ Žrecův pomocník se za pomoci hole zvedl. Na nohu došlápnout nemohl, avšak člověk by nepřítele neměl podceňovat.

Dívčin zrak padl na měch s medovinou. Popadla odhozenou misku, naplnila ji do poloviny – a dolila lektvarem z kotlíku. Pak se rozběhla k raněnému.

„Už jsem tady, pane,“ usmála se přívětivě. „Poslali mě z hradiště, abych se o tebe postarala. Pojď, sedneme si před chatu. Brzo ti bude líp.“

Doklopýtali k lavičce. Chlap se s hekáním posadil a ona mu podala medovinu. Napil se, nic zlého netuše. A podruhé už ho pobízet nemusela. „To… to je dobré,“ pronesl důstojně. Naráz vytáhl půlku misky, špinavým rukávem si otřel ústa a škytl. V očích se mu objevila veselá světýlka.

„Perun vládne světu nade všemi králi – na ohnivém trůně řiť si nepřipálí!“ zahalekal. Pak se přihlouple usmál, opřel se o stěnu dřevěného srubu a zadíval se do prázdna. Ústa se mu pohybovala, jako by s někým mluvil, a na poraněný kotník si ani nevzpomněl.

Co sis uvařil, to sis vypil. A šlo to rychle. Vůbec o sobě nevíš. Kdyby tě vedli k oltáři, půjdeš jako ovečka. Seberu ti provaz, který máš místo opasku, a navážu jej na ten, který kobyla utrhla. Směješ se. To je dobře – až tě tu ráno najdou, do smíchu ti nebude.

Hotovo. A teď – rychle odtud!

Vyvedla klisnu z ohrady. Xanthos vypadal ospale, ale chvíli to ještě bude muset zvládnout. Pustí se zpátky do lesa. Pojedou kousek k půlnoci a pak k západu, do Hříběcích hor. Než se rozední, budou daleko a —

„Hej, ty – co jsi zač?“

Pomalu se otočila. Hlas byl mladý, ale zvyklý poroučet. Poznala ho okamžitě.

Ten mi tu scházel!

Mníšek, který se chtěl stát mučedníkem. Obličej má zakrvácený a z kutny zůstaly jen cáry, ale na hrdosti mu to neubralo. Jak se mu podařilo utéct?

„Šla jsem kolem,“ řekla naoko klidně. Asi opravdu utekl. Ruce má pořád svázané za zády. Pronásledovatelé tu budou co nevidět. Musím pryč!

„Rozvaž mě. A pospěš si!“

„A kouzelné slovo?“

Nechápavě se na dívku zadíval. Pak se pousmál koutkem rozbitých úst. „Odpusť, krásko. Mohla bys mne prosím rozvázat?“

Možná to opravdu bylo kouzlo. Najednou působil bezbranně, třebaže byl o půl hlavy vyšší a silný jako mladý býček. Připomínal jelena chyceného do oka, který bez pomoci Paní lesa zahyne.

Nechala se očarovat. Ale jen na chvilku. „Mám naspěch.“ Vytáhla nůž a přeřízla řemínky. „A na tvém místě vypadnu taky – tady už nás nic dobrého nečeká.“

„Žádný strach. Ti, co mě honili, teď místo mne pronásledují prase. Vyplašil jsem pašíka na kraji lesa, schoval se a oni se pustili za ním.“ Zdálo se, že je na tu lest jaksepatří hrdý. „A já dokončím, proč jsem sem přišel. Dej mi ten nůž!“

Znenadání chňapl po ostré zbrani a vytrhl ji dívce z ruky. Pak se zadíval na hříbě.

Milana jen naprázdno polkla. „To nemůžeš! Nech ho být! Odvedu si ho. A bez slunečního koně žádná oběť nebude!“

Nezaváhal ani na okamžik. „Chceš se mi protivit? Jdi mi z cesty!“

Je to opravdu blázen. A já husa mu sundala pouta!

Přesto to naposledy zkusila po dobrém. „Hříbě za nic nemůže. Chtěli ho zabít pro Peruna. Ty ho chceš zabít pro Krista – jaký je v tom rozdíl?“

Okamžik se rozmýšlel. „Uhni, krasavice,“ ušklíbl se pak, jako by kousal do šťovíku, a napřáhl zbraň. „Ve jménu Božím – nikdo mě nezastaví!“

Že ne? Hlupáku! Ryšce se vůbec nelíbíš. Stahuje uši nazad a vrže žlutými zuby. Pokud se pokusíš zaútočit na hříbě, rozdupe tě na kaši. Sama mám sto chutí ti zakroutit krkem.

A já to – neudělám!

Dívka pokrčila rameny. Pak se shýbla pro misku, kterou odložila u ohniště. „Tak už se nehněvej,“ promluvila, jako když másla ukrajuje. „Tady máš. Nejdřív se napij. Jen trochu – ať se ti netřese ruka!“

* * *

Au. To bolí!

Výkřiky a dusot nohou vnímal zpočátku jen jako nepříjemný ruch na pozadí. Pak mu někdo chrstl do obličeje vědro studené vody.

„Je to jeho vina!“ Ostrý hlas se zarýval do uší jako dláto. „Přišel sem a chtěl zlaté hříbě zabít! Pak nás vylákal do lesa, vrátil se a ohavnou svatokrádež dokončil!“

Hlava. Bolí. Moc. Ať ten chlap přestane řvát!

„Pokud to opravdu udělal, trest ho nemine. Ale krev tu nikde nevidím. Ani tělo slunečního hřebečka se nenašlo. Jak to vysvětlíš?“

U všech svatých, ať chvíli mlčí! Jinak se mi hlava rozskočí na kusy!

Opatrně otevřel jedno oko. Oslepila jej sluneční záře. A ještě něco svítilo – vyleštěná zbroj z železných šupin. Taková, jakou může nosit jen samotný kníže.

Na hlavě má zlacenou přilbu, na rameni sepnutý plášť ze vzácné červené vlny a po boku meč. Pojede v čele bojovníků. Každý ho uvidí. A každý uvěří, že on, Mojmír, syn Svatoplukův, je Bohem vyvolený muž, který si rodem i schopnostmi zaslouží knížecí stolec.

Do háje. Tohle se nepovedlo.

„Mohl ho někde schovat. Anebo třeba odtáhnout k Moravě a hodit do řeky.“

„Tak to nebylo!“ ozvalo se, jako když zakráká starý havran, a mladík na zemi si instinktivně rukama přikryl uši. „Ten kluk nic neudělal. Hřebečka si odvedla Kobylí matka! Viděl jsem to na vlastní oči!“ K vyhaslému ohništi se přibelhal bosý zarostlý chlap v otrhané tunice. Opíral se o vyřezávanou hůl a připomínal něco, co kočka přitáhla domů a odmítla sežrat.

Mladý mnich na zemi se překulil na bok a pokusil se zvednout na kolena. Marně.

Pak mu zrak padl na prázdnou misku. A v té chvíli se rozpomněl i on.

Holka. Trochu přerostlá, vlasy zapletené do obyčejného copu, telecí oči lemované světlými řasami a neforemná košile, která spíš než oděv připomínala starý pytel.

Byla tady. S kobylou rezatou jako veverka. A sebrala hříbě.

„Také jsem ji viděl,“ zaúpěl a vlastní hlas mu najednou připadal, jako když přejedeš nožem po talíři. „Dala mi napít medoviny. A říkala, že hříbě nesmím zabít. Nic jsem neudělal!“

„Máš štěstí. A kde je teď?“

Nerad ztrácíš čas. Už jste měli být na cestě, že ano?

„Nevím,“ podařilo se mu zasténat. „Zmizela!“ Co taky čekat od přízraku?

„Dobře. Vyšlete oddíly na všechny strany. Pokud po nich do večera nenajdete stopu, znamená to, že si zlaté hříbě opravdu vzala Kobylí matka. Pak obětuji bohu jiného hřebce a zítra za úsvitu vyrazíme k Nitře.“

„Kristus oběti neschvaluje!“ rozhořčil se mládenec, jako by si s pánem Veligradu byli rovni. A mne bolí hlava tak, že ji klidně strčím i do oprátky. „Možná to naopak znamená, že bys s nimi měl přestat a vyrazit hned.“

Kníže se zamračil, avšak Perunův žrec pohotově zachrastil posvátnými dřívky, ze kterých věštil budoucnost. „Žádný strach. Dnes je dobrý čas jet do bitvy. Ale pro zítřek jsou znamení ještě příznivější. A pokud si hříbě doopravdy vzala samotná Kobylí matka, Perun se hněvat nebude.“

„A my se budeme za zdar výpravy modlit.“ Od knížecí družiny se odpojil tučný mnich v tmavém hábitu. Pohledem probodl soupeře, okázale se pokřižoval a sepjal ruce na vypaseném břiše. „Kristus tě ochrání, můj pane, a dá tvým zbraním vítězství.“ Pak sjel pohledem na ležícího mladíka. „A ty, Marko, hleď vstávat! Takhle se opít – ukládám ti týdenní půst! Budeš se modlit a prosit Krista za odpuštění!“

„Možná zítra,“ zavrtěl hlavou kníže. „Dnes pojede hledat zlaté hříbě. Pohyb mu pročistí hlavu líp než klečení v kostele. Dejte mu koně, zbroj a zbraň!“

„Ale mně je hrozně zle!“ zaúpěl mládenec v roztrhané kutně. Konečně se zvedl aspoň do kleku. V hlavě mu hučelo jako v úlu za poledne a žaludek se houpal sem a tam jako lodička z kůry ve vlnách.

„Mladý Marko se připravuje na kněžskou dráhu – nemůže honit po kraji kdejakou poběhlici!“ přidal se Černý Johan. Učedníka je třeba držet zkrátka. Důtky jej naučí pokoře. Každý Kristův služebník musí vědět, kde je jeho místo.

Jenomže Mojmír, pán Velké Moravy, nebyl nadarmo knížetem. „Když bojoval pro Krista, měl síly dost. Konec řečí – rozhodl jsem.“

Nemusel křičet. Stačil jediný pohled. Mladík se podvědomě přikrčil a ani kněz se už neodvážil odporovat. „Vracíme se na hradiště. A ty, Marko, mi večer ohlásíš, jak jsi uspěl. Za zlaté hříbě jsem dal dvacet hřiven. Jestli ho nenajdete, raději se nevracej! Je ti to jasné?“

Mládenec sklonil hlavu. „Ano, otče.“

* * *

Dali mu koně. A zbroj.

Těžký prošívaný kabátec páchl na dálku. Na něj se oblékala jakási vesta z kožených falér. Bránila ve volném pohybu a na zadním dílu byla špatně vyčištěná skvrna od krve. Raději nemyslet, kdo ji měl na sobě a co se mu přihodilo!

Místo přilby si narazil jen vycpávanou čapku. Na záda dostal velký kruhový štít a do ruky kopí. S tajenými úsměšky mu chlapi nakonec přinesli i nohavice a místo mnišských sandálů pevné vysoké škorně. O meči si mohl nechat zdát, ten je jen pro knížete a nejbohatší družiníky, ale v knížecí zbrojnici si vybral pěknou sekeru. Jistě, bojovat nebude. Avšak kníže poručil – a Marko vykoná.

Není jiné cesty. Poslechnu, jako jsem poslechl, když mě bez výčitek dal do učení k Černému Johanovi. Synů má Mojmír dost – proč by se jeden nemohl uvázat ke službě Kristu? Vyučí se čtení, psaní i jazykům a může knížectví sloužit jako vyslanec i tlumočník. Co na tom, že se nebude moci oženit a o slávě válečníka si může nechat jen zdát?

Místo meče husí brk a místo koně mula nebo vlastní nohy, aby služebník Boží příliš nezpychl.

Ne že by kůň byl nějaká výhra. Aspoň ne ten kůň, kterého se mi uvolili dát. Ošklivý vraník s těžkou hlavou a hubou tvrdou jako kostelní lavice je o dlaň menší než hřebci družiníků. Zadní nohy má křivé, ocas olezlý jako krysa a pohled stejně falešný jako ctihodný Johan.

„Pospěš, Marko! Jedeme!“

S námahou se vyškrábal do sedla. Tvrdá dřevěná kostra byla potažena kůží a zevnitř vypodložená silnou plstěnou dekou. I pod koženým podbřišníkem byl pruh plsti, aby řemen zvíře neodřel. O pohodlí koně sedlář zjevně dbal.

O pohodlí jezdce už míň. Ještě nevyjeli z brány, a Marko už cítil, kde všude ho tlačí. Záda zatížená štítem bolela a nohy měl křečovitě sevřené, aby se vůbec udržel ošklivému hřebci na hřbetě. A vrtošivý kůň mu na náladě nepřidal. Točil se s nezkušeným mládencem dokola, couval, občas uskočil stranou anebo se zarazil u trsu pěkné trávy.

Neustále zůstávali za družinou pozadu. Nakonec mladík ze zoufalství udeřil líné zvíře ratištěm kopí přes zadek – a oř vyrazil vpřed jako bodnutý sršněm. Proletěl kolem družiníků, rozehnal stádečko ovcí a zarazil se až na křižovatce pod Veligradem. Tam už na skupinku jezdců čekal vysoký, štíhlý chlapík. U nohou mu seděl strakatý pes.

„Máte štěstí,“ přivítal je. „Prošel jsem ohradu i pozemek kolem obětníkovy chaty. Od rána to tam pošlapala spousta lidí, ale Chlupáč si všechno pořádně očichal a hříbě zachytil. Určitě jeli tudy. Stopy vidět nejsou, na to je moc sucho. Pes vás však povede bezpečně. Dovede vás i zpět. Vysloužíte si vděčnost knížete a najisto i odměnu. A nechci za to víc než dva kousky stříbra!“

„A co když cítí stopu ze včerejška?“ zamračil se vůdce nevelké družiny. Měl čtyři muže a zdálo se, že z úkolu hledat slunečního koně není nijak nadšený. Zvlášť když na něj připadl čestný úkol vzít s sebou i mladého kněžice.

„Myslím, že ne,“ nenechal se vyvést z míry lovec. „Než jste přijeli, zkusil jsem jít kousek dopředu. Na Kobylí dol se jede rovně po cestě, ale stopa uhýbá do lesa, na severozápad. Je tam stezka přes potok. A ve vlhké půdě jsem našel i otisky kopyt. Prošel tamtudy neokovaný kůň a hříbě, tím jsem si jist!“

„Tak přece Kobylí matka?“

„To se dá ze stop těžko poznat. Dohoňte je – a uvidíte!“ Pustil psa ze šňůry a poslal jej dopředu. „Hledej hříbátko, Chlupáči. Hledej!“

„A co když ten pes uteče?“ zamyslel se Marko. „A my pak zabloudíme!“

Psovod si mladého bojovníka změřil. Uměl se v hvozdu dívat kolem sebe a viděl, co jiné oči nezahlédnou.

Ten kluk vypadal, jako když jej kráva sežvýká a vyplivne. Někdo mu musel nedávno dát pořádnou nakládačku. Prošívanice mu byla malá a zbroj zase velká. Na koni seděl jako stará bába, kopí držel jak prase kost, ale v očích měl podivnou zarputilost. A tak muž jen pokrčil rameny.

„Žádný strach, krasavče. Ty se v lese určitě neztratíš.“

* * *

Dřív než se slunce překulilo do odpoledne, začal o tom Marko pochybovat.

Jeli spíš necestou než cestou přes vršky a úžlabiny, stále hlouběji do Hříběcích hor. Vyhýbali se roklím, objížděli vývraty a s úctou míjeli mohutné stromy, které nad nimi tvořily neproniknutelnou bariéru z listí a větvoví. Sotva znatelná stezka chvílemi mizela v záplavě kopřiv a ostružin. Polámané rostliny však svědčily o tom, že tudy nedávno někdo prošel. A pes nezaváhal ani na okamžik. Běžel po stopě, jen tu a tam se ohlédl, jestli jej jezdci následují.

Nezastavovali, pouze občas nechali koně napít z potoka. Les skýtal příjemný stín a chránil před palčivým sluncem. Suché, teplé jaro způsobilo, že komárů nebylo mnoho. Nahradily je však ošklivé, placaté mouchy podobné klíštěti, které zalézaly koním do srsti a jezdcům do vlasů i do štěrbin ve zbroji. Neštípaly hned, ale jakmile našly příhodné místo, začaly sát krev a bylo takřka nemožné je chytit a zabít.

„Kloše,“ pojmenoval krvežíznivý hmyz vůdce družiny. „Na Veligradu je jich málo. Nemají rády slunce, ale v lese se jim daří. Nedávno jsem ulovil srnce. Měl jich v srsti snad sto a byl úplně zesláblý.“

„Zvěř se nemá kam skrýt,“ souhlasil jeden z mužů. „A ty potvory jsou horší než komáři. Nevadí jim kouř, ocet ani česnek – jak se ti dostanou do vlasů, pustí se do tebe a kousance od nich se hojí nejmíň týden. Vysají tě jako upíři!“

„Přesně. Jako upíři,“ přikývl s gustem velitel. „Slyšel jsem o jedné ženské, co žila kousek od Veligradu. Byla vdova a mohla si dělat, co chtěla. A chlapi, kteří k ní chodili, se na druhý den ráno taky vůbec nemohli postavit na nohy. Byla to najisto upírka. Když pak zemřela, usekaly jí ženské z vesnice ruce i nohy, hlavu oddělily od těla a pro jistotu ještě probily kusem železa. A určitě nebyla jediná – takových chodí po nocích kolem hradiště, že bys je na prstech nespočítal. Měl by ses, Marko, pomodlit, ať se stačíme vrátit do tmy.“

Mladý kněžic se zachvěl, třebaže mu po zádech stékal pot. Jistě, Kristus je nejmocnější. Avšak čím hlouběji do lesa zajížděli, tím víc byl ochoten uvěřit, že starým bohům možná ještě špetička moci zůstala. Ve hvozdu těžko spoléhat na milosrdenství Boží!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hříbě ze zlata.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.