BRYN TURNBULLOVÁ

MILENKA PRINCE Z WALESU

Toto dílo je fikce, inspirovaná skutečností. Jména, postavy, místa i zápletky v tomto příběhu jsou součástí fiktivního děje, anebo si je autorka vymyslela.

Copyright © 2020 by Bryn Turnbull

This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A.

Translation © Milan Dvořák, 2021

Original English title: The Woman Before Wallis

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2021

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-365-2 (ePub)

ISBN 978-80-7593-366-9 (mobi)

Kapitola první

9. října 1934

Poštovní loď Empress of Britain

Thelma pokládala Manhattan za svůj domov, i když tam už víc než deset let nežila. Bylo to pro ni město prvních zážitků – vykouřila tam svou první cigaretu, Lucky Strike ukradenou ze stolu jedné jeptišky v klášterní škole, kterou nechala v ložnici po večerce kolovat. Spolu se svým dvojčetem Glorií si tam najala první byt na Páté Avenue, podkroví v budově obložené pískovcem, pro jehož obývání bez dohledu byly v šestnácti ještě příliš mladé, ale stejně tam bydlely. Nacpaly si obývák květinami a ledničku nechávaly prázdnou. Její první setkání s novináři ze společenských rubrik se odehrálo v newyorském přístavu, kde je otec diplomat té smečce předhodil ve snaze zvrátit negativní tón referování o rodině. Následujícího dne noviny nenabídly obrázky Harryho Morgana na další cestě do Washingtonu, nýbrž jeho dvojčat Thelmy a Glorie, jak v barevně ladících róbách sestupují po přístavním můstku.

První sňatek, pomyslela si a přitáhla si těsně ke krku sobolí límec kabátu.

První rozvod.

Zůstala na palubě a sledovala, jak loď míjí cihlově červené budovy South Hamptonu, a teprve pak vyhledala úkryt před mrazivým vzduchem.

I když jí nedělala dobře představa, že bude skoro šest týdnů odloučena od Davida, věděla, že nemá moc na vybranou: Gloriin proces se stal mediální senzací, kterou přežvykovaly sloupce na prvních stranách po celé Americe i Evropě. Souboj o právo na péči o dítě, označovaný reportéry tlačícími se každodenně na schodech před budovou soudu za „soudní řízení století“, byl noční můrou pro její sestru, donucenou hájit nejen své právo na výchovu vlastního dítěte, ale také se snažit uchovat si dobré jméno. Thelmu nadále rozčiloval dopis, který jí Gloria poslala:

„Je samo o sobě dost zlé, že Reggieho sestra věří řečem, které se o mně šíří, ale vědět, že ty klepy pocházejí od naší vlastní matky, to je k nesnesení…“

Thelma věděla, že ony vyprávěnky budou pokračovat dlouho po uzavření procesu – bylo to nevyhnutelné, poněvadž záležitost se točila kolem dcery Vanderbiltových s vanderbiltovským jměním.

Obdržela ono psaní před pěti dny a ihned si rezervovala lístek na nejbližší parník do New Yorku. Být to některý z jejích ostatních sourozenců – Consuelo nebo Harry junior –, nabídla by za této situace veškerou pomoc, jakou by mohla, avšak Gloria se jako její dvojče těšila její nejsilnější oddanosti. Jako vždy předtím jedna druhou podporovaly.

Její mysl zaměstnávala jen jediná věc, jež jí bránila soustředit se na to, co nalezne v Americe.

„Měl bych jet také?“ zeptal se David ve Fort Belvederu. Chladné počasí zahnalo Thelmu, jeho i jejich hosty dovnitř a milosrdně nahradilo pletí plevele z Davidových zahrad hraním karet a vyšíváním kolem krbu v salóně. David odložil svůj vyšívací rám, takže napůl dokončená růže naslepo mířila do stropu.

Wallis Simpsonová, která si na opačné straně místnosti prohlížela obsah servírovacího vozíku, se otočila. „Neblázněte,“ řekla. Její manžel Ernest v klubovce v koutě ohnul roh novinové stránky.

Nastala chvilka ticha, během níž Wallisiny dlouhé prsty jemně přejížděly po křišťálových zátkách několika těžkých karaf, než si jednu vybrala.

„Přece si nemyslíš, že by byl dobrý nápad ho do toho mumraje zaplést?“ nadhodila s pohledem na Thelmu, zatímco si nalévala hlt skotské. „Viděla jsi noviny. Dovedeš si představit, jaký tartas spustí, pokud se o věc otře princ Waleský? Nechci se tě dotknout, Thelmo,“ prohlásila, „ale bylo by prostě nevhodné, kdyby se k tomu přimotal, nemyslíš?“

David svraštil obočí, když mu Wallis podala whisky. „Mám z toho všeho hrozný pocit,“ řekl. „Gloria je slušná osoba. Tohle si rozhodně nezaslouží… Je určitě něco, co bych mohl udělat, ne?“ pohlédl na Thelmu psovsky žadonícíma očima.

Wallis se posadila. „Můžete nechat Thelmu, aby se vydala podpořit sestru,“ poradila. „Gloria potřebuje svou rodinu, sire, ne rozptylování souběžným královským představením.“

„Wallis má naprostou pravdu, sire,“ vyslovil se Ernest a položil si noviny na kolena. „Spíš byste překážel, než pomáhal. Já bych se taky nedokázal na něco soustředěně zaměřit, vy ano, můj milý?“

David zhluboka vydechl, ale nevypadal, že by byl přesvědčen. „Snad,“ ozval se, když se Wallis vrátila k vozíku. „Nechtěl bych k té ošklivé záležitosti přidat další rozbroje, ale příčí se mi představa, že bys měla jet sama.“

Thelma usedla vedle něho a usmála se při myšlence, co by říkali Davidovi poradci, kdyby takhle okomentoval vanderbiltovský proces, nebo dokonce vyplul do Ameriky.

„Mají pravdu,“ vyjádřila se a vzala jeho ruku do své. „Nemyslím, že bys toho mohl moc udělat. Ale děkuju, že chceš pomoct.“

Pousmál se, ale do vrásek ve tváři měl zadřené obavy. „Ovšem,“ odpověděl a políbil ji na tvář. Chopil se jehly a pozvedl rám, aby si z větší blízkosti prohlédl stehy. „Jen mi nezůstaň pryč příliš dlouho. To bych asi nevydržel.“

Wallis se jako na bidýlko vyhoupla na loketní opěrku Ernestova křesla a zachytila Thelmin pohled. Zakřenila se a roztáhla oblouček rudých rtů do konejšivého úsměvu.

Thelmin vztah s Edwardem, princem Waleským – Davidem, jak mu říkali jeho blízcí – trval už skoro čtyři roky, ale nikdy ze sebe tak docela nesetřásla pocit nejistoty plynoucí z toho, že je součástí jeho života. Davidův šarm, jeho bezelstnost a zejména jeho bloudící zrak zapříčiňovaly, že se dal často upoutat něčím novým. I když jí nepůsobilo žádné zvláštní starosti, že se na oficiálních cestách do ciziny sbližuje s jinými ženami, nemohla se ubránit pocitu, že tentokrát by těch šest týdnů, kdy nebudou spolu, mohlo vést k problémům. Ačkoli byl David dost zarmoucený, když se s ní ve Fortu loučil, bylo v jeho polibku cosi nezachytitelně odlišného – vnukal jaksi dojem o pár stupínků chladnější. Byla to změna sotva znatelná, ale dokázala v ní vzbudit pochybnosti, zda by neměla cestu zkrátit.

Posadila se k prázdnému stolku v čajovém salónku a vzpomněla si, jak včera v Londýně obědvala s Wallis, přičemž si nebyla jistá, jestli tohle stolování její obavy utišilo, nebo posílilo.

Setkaly se v hotelu Ritz. Nedokázala spočítat, kolikrát sem přišla zavěšená do Davida a tančila s ním v plesovém sále nebo stolovala v některém apartmá spolu s někým z jeho bratrů.

Včera ovšem seděly jen s Wallis u poklidného stolu v zadní části zimní zahrady. Poněvadž na Londýn dolehla mrazivá hustá mlha, restaurace byla téměř plná a hosté se v jejích krémově zbarvených křeslech ukrývali před nečasem. Místnosti vévodila barokní fontána, jejíž zlacená nádhera se odrážela ve zlatistých pásech táhnoucích se po zdech i celém stropě.

„Vypadáš dnes nesvá, Thelmo. Je to od nervů? Já před cestou vždycky tak trochu nejsem ve své kůži. Ta námaha, co s tím je…,“ poznamenala Wallis, když vracela číšníkovi jídelní lístek. Byla svým typickým způsobem nejlépe ustrojenou ženou v místnosti, měla na sobě máslově žluté odpolední šaty střižené dokonale na míru její štíhlé postavě, vysoký límec zdůrazňovala jantarová a zlatá brož posazená v prohlubni pod hrdlem. Vlasy měla natočené do bezvadných loken, které spolu s tmavorudými rty odváděly pozornost od její hranaté brady. Uvelebena vedle mramorového sloupu vypadala sebejistě, když její nevtíravé osobní kouzlo zdůrazňovala nápadná krása místnosti kolem ní.

Thelma vytáhla z kabelky pouzdro na cigarety a zapalovač. „Nevím,“ řekla. „Nerada opouštím Davida. Dokáže upadnout do takové melancholie…“

Wallis pozvedla svůj čajový šálek a její obavy odbyla mávnutím ruky: „Je muž, a muži nezůstávají smutní dlouho. Povolíme mu na truchlení po tobě jedno odpoledne a pak mu najdeme nějaké vhodné zabavení.“

„Právě to mě trápí,“ pravila Thelma. „Zabavení mi nevadí, pokud nezůstane nastálo. Budu pryč tak dlouho, a co když mu mezitím nějaká jiná poplete hlavu?“

Wallis na ni pohlédla a zakabonila se. „Nebudu ti namlouvat, že by to nebylo možné,“ prohlásila. „Bude bez tebe docela osamělý.“

Thelma si přisunula zapalovač tak, že se plamen zmocnil konce její cigarety, a srdce jí strnulo. „No,“ pronesla předstírajíc sebevědomí, jež ve skutečnosti nepociťovala, „s tím se asi v tuhle chvíli nedá nic dělat. Budu se muset spolehnout na tebe, že mi na něho po tu dobu, co tu nebudu, dohlédneš.“

Nastal okamžik, ve kterém se obávala, že řekla něco nevhodného, avšak Wallis se za chvilku usmála. „Samozřejmě,“ odpověděla a postavila šálek zpět na talířek. Natáhla ruku přes stůl a poplácala Thelmu po paži. „Se mnou můžeš počítat. A abych nezapomněla, mohla bys mi, až budeš v New Yorku, opatřit pár maličkostí? Tady je některé věci tak těžké sehnat.“

Ať Thelma jakkoli Wallis obdivovala, věděla, že je to krutá volba gardedámy – její neomalené chování je pro mnohé z jejích přátel odrazující natolik, že si David nejspíš neužije žádnou zábavu, až bude Thelma pryč. Usmála se, když na ně, Davida a jeho hlídačku, pomyslela, načež sama sobě vyčinila. Je to od ní nehezké – jestliže se Wallis postará, aby myslel především na Thelmu, tak Thelma bude mít veškeré důvody být jí vděčná. Není si plně jistá, že David důsledně půjde za svým snem o sňatku, ale v hloubi duše o tom přece jen přemítala.

Rozhlédla se po salónku, který se teď, když vypluli z přístavu, náležitě plnil. Nikdy ji nenapadlo, že by se mohla stát královnou, kdyby ji požádal o ruku – snad nějakou vévodkyní –, ačkoli jelikož je skrze manželství s Dukem už hraběnka, je možná až příliš chamtivá. Dokáže si ovšem pouze představit, co řekne její matka. „Provdejte se za jmění,“ radila Thelmě i Glorii už od mládí. „Provdejte se za jmění a nebude vám nikdy v životě nic scházet.“

To bylo doporučení, se kterým Thelma zápolila. Odmítala ho, obhajovala, přijímala za své, a dokonce i když na ni ta představa těžce doléhala, to byla tahle myšlenka nebo nějaká její forma, která vedla k tomu, že si vzala Juniora, že se provdala za Duka a získala s ním titul lady Furnessová a konečně že navázala poměr s Davidem. Opřela se na židli dozadu a cítila, jak loď duní, když projíždí průlivem La Manche.

Byl to základ, na kterém, ať k dobrému, či zlému, zbudovala Thelma Morganová svůj život.

Kapitola druhá

Červenec 1925

Hotel Ritz, Paříž

Thelma přehlédla šaty, které jí předložila komorná, a všechny je máchnutím ruky zamítla. Přijela do Paříže jen pár hodin předtím, a i když se s Glorií radovala, že jsou zase pohromadě, byla vysílená skoro dvoutýdenním cestováním a těšila se víc do postele než na nezávazné tlachání se shromáždivšími se Reggieho a sestřinými hosty. Předně Elise dosud neměla čas vybalit všechna její zavazadla včetně jediné róby, která by vedle Gloriiny úžasné zásoby nových šatů vypadala náležitě. A kromě toho dosud nebyla připravena statečně předstírat, že jí nevadí být chudou příbuznou Glorie Vanderbiltové.

Shlédla na svou holou ruku, na které jí scházel velký safír, jejž předtím nosila téměř tři roky. Když se poprvé setkala s Juniorem Conversem, připadal jí jako vyhovující partie – byl impulzivní, zbožňující a zámožný, o deset let starší než ona, měl opojné sny a úsměv ze stříbrného plátna. Pověděl jí, že jeho rodina má peníze v železnicích – nikdy ho neviděla pracovat, ale měl vždy na pořádání nejlepších večírků s nejlepšími lidmi a do jejího bytu se neustále dostavoval s šampaňským a šperky, cigaretami a květinami.

Uprchli spolu, když jí bylo sedmnáct, a Juniorovo jmění rozházeli za méně než rok. Projevilo se u něho nadání ke spekulacím a hazardu, ale také k pozdním nočním příchodům domů – pokud vůbec přišel. Thelma v osmnácti potratila, což pro ni byla děsivá a krvavá zkouška, po níž zůstala neplodná. Ve světle nemocničního pokoje se jí Junior konečně začal jevit takový, jaký vskutku byl – kluk, který si hraje na chlapa. Člověk natolik pohroužený do svých nepodložených snů, že nebyl schopen vidět, jak ubližuje jiným. Když vyšla z nemocnice, odjela domů, ovšem předtím si zpoza uvolněné cihly za komínem vzala Juniorovy peníze z hazardu a na jídelním stole nechala svůj safírový prsten. Následující rok strávila v Kalifornii, bojovala o rozvod a snažila se udělat si jméno jako herečka, přičemž nabízela svou proslulost rozvedené dámy ze společenských rubrik za štěky ve druhořadých filmech.

Teď si roztržitě položila ruku na ploché břicho a pokusila se uniknout myšlenkám, které je lepší nechat spát. Možná byl osud milosrdný, když jí nedovolil dítě donosit.

Obrátila pozornost znovu k Elise a zamítla druhou řadu šatů. Modrý model od Lanvinové, který si koupila před dvěma lety, a jiný od Florrie Westwoodové s nabíraným pasem.

„Nemám něco ve zlaté barvě?“ zeptala se a sklesla na pohovku. Komorná se znovu pohroužila do šatníku a klapala ramínky, jak prohlížela večerní toalety. Thelma si opět zapnula domácí oděv, jehož manžety prozrazovaly stopy obnošenosti; Gloria ji brzy bude muset vyvést na nákupy.

Jako by se k ní donesly její obavy, vstoupila do pokoje Gloria, následovaná služkou nesoucí přes ruku přehršel večerních rouch. „Napadlo mě, že si třeba budeš chtít prohlédnout pár mých,“ prohlásila a ukázala komorné na Thelmin šatník.

Podivným řízením osudu začal Gloriin vztah s Reginaldem Vanderbiltem zrovna v době, kdy se Thelmino manželství s Juniorem chýlilo ke konci. Oba mladí muži se od vidění znali a občas sdíleli stání v Belmontu, kde Reggie choval řádku koní. Při jedné večeři, kterou ještě před potratem spolu s Juniorem dávali, Thelma zařídila, aby Reggie a Gloria seděli vedle sebe, a pocítila hořkosladký triumf, když jako poslední pár zůstali na parketu, kde se otáčeli za pomalé konverzace, zatímco ostatní hosté mizeli do zimní noci. Pokud bylo jejich setkání jedinou dobrou věcí, již dokázala Thelma zachránit ze ztroskotaného sňatku s Juniorem, budiž.

Elise vzala toalety, a když je rozkládala na postel, vrhla na Thelmu pohled plný úlevy. Gloria je začala probírat, vytáhla jednu, pak druhou, a přikládala je Thelmě k prsům. Manželství jí svědčilo – byla vždy náchylnější k chorobám než sestra a byla štíhlá, skoro až vyzáblá. Thelmu mrzelo, že se nedostala na svatbu, a ještě víc ji soužilo, že nebyla nablízku, když se narodila neteř, malá Glorinka. Porod, jak jí sdělila máti, byl katastrofální, neboť Gloria potřebovala císařský řez a následně propuknuvší záškrt znamenal, že na prvních šest týdnů Glorinčina života musela ulehnout do nemocnice.

Nyní ale vyhlížela zdravě. Trochu přibrala a její tělesné křivky jako by byly odrazem Thelminých.

„Doufám, že ti to nevadí,“ ozvala se Gloria. Podala sestře černou večerní róbu s hlubokým výstřihem na zádech a Thelma vklouzla za převlékací zástěnu. „Byla jsem tak nadšená, že konečně přijíždíš, že jsem neodolala a uspořádala malý večírek. Mít Reggieho a tu maličkou je úžasné, ale není to tak docela ono, když tu nejsi.“

Thelma ze sebe šaty shodila. Věděla, jak to Gloria myslí: třebaže obě mají další přítelkyně, jednoduše to není totéž, jako když mají jedna druhou. Během svého kalifornského roku měla Thelma pořád sklon hovořit ke své nepřítomné sestře. Když jí Gloria přišla naproti na nádraží, měla pocit, že něco zapadlo na své místo a poloviny se znovu spojily v celek.

„Jak se ti daří? Jaký je život s Reggiem?“

Z druhé strany zástěny zaslechla Gloriino povzdechnutí: „Nádhera. Není to ode mne ošklivé? Nechci se v tom vyžívat, ale nikdy jsem nebyla šťastnější. A také nejde jen o peníze. Zažíváme tolik veselí, jen my tři.“

Thelma vyšla zpoza převlékacího paravánu, urovnávala si výstřih elegantního oděvu a polykala mrzuté popíchnutí, že Reggie a Gloria nejsou nikdy sami, ani s děťátkem, ani jeden s druhým. Jejich apartmá v Ritzu je nacpané k prasknutí, protože si z New Yorku přivezli personál a maličká teď cestovala s vlastní suitou, ke které patřila i Thelmina máti. Gloriin sňatek s Reggiem byl bráno podle všech měřítek úspěšný: když podepsala svatební dokument, stala se příslušnicí jedné z nejzámožnějších rodin v Americe. Když Thelma pohlédla na velkolepé šaty, které jí Gloria předhodila, jako by se to samo sebou rozumělo, viděla, že si její sestra rychle zvykla na manželův rozhazovačný životní styl.

Gloria sešpulila rty. „Tyhle ne, vypadáš v nich nezdravě žlutě.“ Vytáhla z hromady krémově zbarvený výtvor od Vionettové. „Zkus tohle, pak se můžeme jít podívat na malou.“

Thelma si druhé šaty zkusila. Přála Glorii, že se na ni usmálo štěstí, ale nedokázala se ubránit závisti. Její pobyt v Kalifornii byl jedno trápení s advokáty a škudlení, při kterém ji ani nenapadlo pomýšlet na budoucnost kromě dosažení rozvodu, o který tak zoufale usilovala. Když teď měla tuhle bitvu za sebou, nemohla už příliš dlouho unikat před realitou své finanční situace.

Znovu vyšla ven. Gloria souhlasně pokývla a Thelma se vrátila, aby se převlékla do svých běžných denních šatů, na kterých si ohrnula rukávy, aby skryla místo, jež se už začínalo třepit.

Přenechaly vyndávání klenotů komorným a vykročily chodbou k dětskému pokoji. Gloria zaklepala, ale než stačily vstoupit, vyšla ven Glorinčina chůva a zavřela za sebou.

„Malá spí,“ oznámila ošetřovatelka Kieslichová. S hrudí vypouklou jako u holuba a širokými rameny vypadala spíše jako předsunutý obránce v americkém fotbalu než jako chůva. Stála vzpřímeně a rukou svírala knoflík na dveřích Glorinčina pokoje.

„Najala ji máti,“ řekla Gloria Thelmě už předtím, „a zdá se, že je děťátku opravdově oddaná, jenomže je pořád taková strohá. Podle toho, jak na mě kouká, mi připadá, že se jí ani trochu nezamlouvám.“

Když Thelma viděla, jak Kieslichová stojí na stráži u dětského pokoje, tušila, že sestra má pravdu. Ta chůva na ni zírala s výrazem skoro až neomaleným.

„Měla byste mít na paměti, že je to moje dítě,“ prohlásila Gloria s bradou vysunutou kupředu, „a o tom, kdy za ní mám přijít, budu rozhodovat já.“

Kieslichová povytáhla obočí, ale dveře uvolnila.

Pokoj osvětlovala lampa, působil utěšeným dojmem a v jednom jeho rohu stála jako oblak bílá postýlka. Gloria odhrnula mušelínové záclonky a sáhla dovnitř.

„Kdopak je maminčina hodná holčička, co?“ pronesla a zvedla dítě do náručí.

Glorinka zívla a protřela si buclatou pěstičkou oči. Byla už spíš batole než miminko, boubelaté nožky jí visely podél Gloriina těla a tvář zavrtávala do dolíku pod matčiným hrdlem.

Gloria ji políbila na temeno hlavičky. „Chtěla by sis ji pochovat?“

Thelma vzala dítě do náručí. „Ta vyrostla,“ pravila. Před rokem vykonala vzácný výlet do New Yorku, aby novorozeňátko navštívila. Gloria tenkrát ležela se záškrtem v nemocnici a o miminko se v její nepřítomnosti starala máti, která si přesunula lůžko do dětského pokojíčku, aby mohla spát vedle postýlky. Thelma dychtila neteřinku obejmout, ale máti jí to nedovolila, vždyť co kdyby dcera, vracející se od Gloriiny nemocniční postele, přinesla nějaké bacily? Než se Gloria zotavila, matka najala ošetřovatelku Kieslichovou a její věci nastálo nastěhovala do jednoho z dceřiných a Reggieho hostinských pokojů.

Máti držela Glorinku pevně v rukou, ale dnes večer nebyla doma. Thelma její nepřítomnosti zplna využila, přitiskla neteř pevně k sobě, vdechovala její sladkou vůni a na kratičký okamžik si představila, že objímá své vlastní dítě.

Do ticha dětského pokoje se za ní ozval hluboký hlas: „Ty se jí líbíš.“

Ve dveřích stál Reggie Vanderbilt. Pokročil kupředu, položil Glorii ruku na rameno a políbil Thelmu na tvář.

I když nebyl vysoký, vnukal oběma sestrám pocit maličkosti, neboť jeho hranatá ramena působila dojmem, že zabírá více prostoru, než tomu bylo doopravdy.

„Možná zanedlouho uvítáme Glorinčinu sestřenici nebo bratrance, se kterými si bude moct hrát.“

Thelma shlédla dolů, kde se Glorinka nejistou rukou držela jejího prstu. „Možná,“ odpověděla.

Od Reggieho Vanderbilta nemohla jako od švagra žádat víc. Byl družný, nezkazil legraci a vyznačoval se dobrosrdečností, a přitom byl bezmezně velkorysý a pořád chtěl všeho víc – víc jídla, víc pití, víc smíchu. Žil nad poměry, držel si závodní auta i koně a pořádal večírky pro stovky lidí – a i když Thelma nesouhlasila s jeho zvyky hazardního hráče, zbožňoval Glorii, a to stačilo.

„No ovšem, že se jí líbíte,“ komentovala Kieslichová, když skládala přikrývku zpět do postýlky. „Je to děťátko, tomu se líbí každý, kdo ho chová.“

„Ano, děkuju vám, paní ošetřovatelko,“ zamumlal Reggie a vyměnil si pohled s Glorií. Ta zdusila úsměv, vzala Glorinku a usadila ji zpět do postýlky.

„Ta čarodějnice,“ vyjádřil se Reggie, jen co byli z doslechu. „Kdybych se tak nebál, co řekne tvoje matka, Glorie, vyhodil bych ji. Oblékněte se, dámy, za hodinu jsme očekáváni dole.“

Privátní jídelna v Ritzu byla rozzářená, elektrický jas lustrů jiskřil nad měkkým světlem svíček. Na jednom konci místnosti stála tabule plná květin, na druhém seděla na vyvýšeném stupínku tříčlenná kapela a opakovala si ryčnou rytmickou skladbu, zatímco Gloria se třepotala kolem stolu a rozmisťovala ručně psané jmenovky. Sešla spolu s Thelmou dolů dříve a dávala vrchnímu pokyny, aby prostřel ještě pro jednu osobu.

„Já vím, že je to na poslední chvíli, ale telefonovala Beth, že v Paříži je její přítel lord Furness, slyšela jsi o něm?“ řekla a sehnula se nad stůl s plnicím perem v ruce, aby napsala novou jmenovku. Vzhlédla na číšníka přinášejícího křesílko s proutěným sedátkem. „Reggie o něm slyšel. Má zřejmě víc peněz než Bůh. Ne, posuňte támhleto,“ dala instrukce číšníkovi. Vzala jmenovku lorda Furnesse a prohodila ji s cedulkou vedle Thelmina místa. „Kdo ví,“ poznamenala. „My s Reggiem jsme se seznámili na večeři u vás, alespoň jedna dobrá věc.“

Thelma vzala jmenovku, chvíli si pohrávala s jejím okrajem a pozorovala schnoucí inkoust. „Nevím,“ pravila. „Můj rozvod dospěl ke konci teprve před pár týdny… Jak by to vypadalo…“

Gloria znovu sáhla po jmenovce a vrátila ji na místo. „Je to večeře,“ řekla, „nic víc. Jsi v odluce od Juniora přes rok. Je na čase, abys začala přemýšlet o budoucnosti.“

Thelma se zamračila, ale kartičku nechala na místě. Gloria má pravdu – obvykle ji mívá, pokud jde o Thelmu. Ta se ale přesto cítí nesvá při vyhlídce na seznámení s někým novým. Do Juniora se zakoukala během jediného večera a následující tři roky za to pykala.

„Je to jen večeře,“ zopakovala Gloria a strčila jí do ruky sklenici šampaňského, „ne celý tvůj následující život. Měly bychom jít. Potřebuju ještě doupravit vlasy?“ Vyšly z jídelny. „Nejsem si docela jistá tou svou komornou, neužívá zdaleka tolik sponek, jako to dělávala Joan. Francouzka…“

Vstoupily do baru, který Reggie pro večírek na Thelminu počest najal spolu s privátní jídelnou. Thelma se musela podivovat uctivosti, s níž se lidé podřizovali jeho rozkazům – taková ovšem byla moc jména Vanderbilt. Vzpomněla si na rozhovory, které v raném mládí vedla s Glorií, na sny, o něž se dělívaly, než usnuly ve shodně stavěných postelích. Glorii se to všechno vyplnilo v podobě pohádkového milostného vztahu s mužem, který ji zbožňuje. Jí se život utvářel tak odlišně.

Pociťovala bodnutí touhy, když si Reggie Glorii přivinul, něžně ji políbil a pak pustil, když se dveřmi baru z barevného skla začalo trousit prvních pár hostů.

I když ji ještě částečně ovládal pocit, že by bylo lepší věnovat večer a noc odpočinku, kvůli Glorii nasadila veselý výraz. Vzala svou sklenku šampaňského, připojila se k sestře, usmívala se na známé tváře a nechala si Glorií představovat nové.

Rozzářila se, když vstoupil muž doprovázející dámu s kožešinovým límcem, pro tuhle roční dobu ne zcela případným. Obrátila se ke Glorii: „Neřeklas mi, že přijde Harry!“

Gloria se zasmála. „Chtěla jsem, aby to bylo překvapení,“ vysvětlila, zatímco Thelma strhla bratra do objetí.

Neviděla ho od doby před svou svatbou. Zvykal si tehdy znovu na civilní život – a na tělo trvale nesoucí stopy války. Byl u Argonne vystaven plynovému útoku, po kterém trpěl neustálým třesem. Thelma si ho prohlédla a zpozorovala, že se mrkáním brání slzám, jež se mu soustavně derou do koutků očí. Zdálo se, že opět částečně nabyl sebeovládání, ale vyplašeného vzhledu, který se ho od onoho dne držel, se nikdy tak docela nezbavil.

Poodstoupila. „Vypadáš jako tatínek,“ řekla.

Harry se uchechtl. „Tady nahoře o trochu míň,“ položil si roztřesenou ruku na řídnoucí vlasy a pak se poplácal v pase, „a trochu víc tady. Dovol, abych ti představil svou ženu Edith.“

Thelma se chopila jejích rukou. Harryho manželka byla drobná blondýnka s linií brady jako vrabčák a Thelma o ní dosud něco věděla jen z Gloriiných dopisů. „Moc mě těší, že se s vámi konečně setkávám,“ prohlásila.

Zatáhla Harryho a Edith do kouta baru a začali si povídat, přičemž se bratr taktně vyhýbal jakékoli zmínce o jejím rozvodu.

Patnáct minut nato je přerušilo cinkání lžičkou o křišťál. Thelma vrhla pohled na Reggieho, který stál u baru a třímal sklenici vysoko ve vzduchu.

„Gloria i já jsme nesmírně potěšeni, že jste se mohli k naší nevelké společnosti připojit,“ pronesl, pohlížeje se zářivým úsměvem na shromážděné, „a se zvlášť velkou radostí vítám zpět v Evropě svou švagrovou Thelmu. Bienvenue,“ řekl, pozvedl sklenku k přípitku a Thelma v odpověď zvedla svou.

Vyprázdnil odlivku a postavil ji na barový pult. „A teď,“ navázal, „se najezme!“ Nabídl rámě Glorii a ta se ho chopila, načež společně prošli do jídelního salónku. Harry a Edith pokývli na Thelmu a následovali je a poté se i další hosté ubírali chodbou obloženou mramorem. Rozhlédla se po vyprazdňující se místnosti, na okamžik znepokojená, že bude muset do jídelny projít sama, jenže v tu chvíli k ní přistoupil nějaký muž a nabídl jí rámě.

Předtím si ho mezi Gloriinými hosty nevšimla – byl o dost starší než ona, průměrně vysoký a s průměrnými rysy. Nazrzle světlé vlasy měl uprostřed rozdělené pěšinkou a na spáncích sčísnuté dozadu a zpevněné tužidlem, modré oči bledé jako jitro. Jeho jediným vskutku odlišujícím znakem byl oblek. Měl skvěle ušitý frak, přiléhající těsně k jeho štíhlé postavě, vysoký límec, bílého motýlka a černobílé, hrotité, od špičky perforované boty. Brit, pomyslela si Thelma a obdivně se zahleděla na střih.

Usmál se: „Mluvil jsem cestou s paní Vanderbiltovou, a ta mi pověděla, že budu mít dnes večer to potěšení povečeřet s vámi. Dovolíte, abych vás doprovodil?“

Opětovala úsměv. „Jistě, lorde Furnessi,“ řekla a zavěsila se do něho.

„Marmaduke,“ představil se jménem, když číšníci sklízeli talíře. Přes tuhý frak a límec se během večeře uvolnil, opřel se v křesle dozadu, přehodil si nohu přes nohu a ruce složil na zátylek. „Říkejte mi, prosím, Marmaduku. Ovšem,“ zakabonil se a pronesl záměrně s výraznou severní výslovností, „řekl bych, že je to důvod, proč jsem byl úspěšný. Dejte klukovi jméno podle nějaké zatracené básničky a bude se muset pořádně ohánět, aby si na školním dvoře nedal od nikoho nic líbit.“

„Elegantní alternativou je ovšem Duke, neřekl byste?“ opáčila Thelma. Lordova společnost u večeře jí byla příjemnější, než původně předpokládala – konverzace mezi nimi plynula uvolněně, natolik hladce, že zapomněli na všechny ostatní stolovníky kolem.

Lord Furness přikývl. „Zní to lépe, silněji,“ vyjádřil se. „Říkají mi tak přátelé.“

Thelma se usmála, když si lorda Furnesse představila jako zrzavého kluka, ctižádostivého drsňáka, který se s klidným odhodláním snaží prosadit. „Stávalo se vám často, že vás na školním dvoře někdo ponižoval?“

Furness se uchechtl: „Častěji, než je gentleman ochoten uznat. A co vy? Pronásledují vás nějaká strašidla z dětství?“

Thelma pokrčila rameny. „Pár nehod na hřišti – a snad sem tam nějaké to šikanování. Jenomže my jsme nikdy nezůstali v jedné škole dost dlouho na to, abychom se s někým opravdově popadli do křížku. Náš tatínek pracoval v diplomatických službách, a tak jsme se pořád stěhovali z místa na místo.“

Furness postavil sklenku. „A jak se vám to zamlouvalo? To neustálé stěhování?“

„A jak vám se zamlouvalo vyrůstat v Yorkshiru? Když si člověk zvykne na to, co zná?“ opáčila.

„Asi to tak je,“ řekl. „A na co jste zvyklá vy? Děvče jako vy?“

Zakřenila se a mrkla po ostatních v místnosti. „Ráda bych řekla, že jsem zvyklá na tohle,“ proslovila, přejíždějíc pohledem po křišťálových lustrech, mlčících a pozorných číšnících, proudícím víně a řádce vznešených hostů. „Obávám se ale, že jsme s manželem byli uvyklí poněkud jiné úrovni hoštění. S bývalým manželem,“ poopravila se.

„Promiňte,“ omluvil se Furness, „to jsem nevěděl. Zemřel nedávno?“

„Nezemřel. Rozvedli jsme se.“ Čekala na jeho reakci. Vzpomněla si, jak jí jednou americká přítelkyně s nosem znechuceně pokrčeným řekla, že tam na druhé straně oceánu nemají rozvody, ale milostné poměry.

Furness si odkašlal. „Každý muž, který by se vás zřekl, by musel být blázen,“ odvětil. „Mně štěstí přálo, že jsem si vzal Daisy, budiž jí země lehká. Řekl bych, že každý takové nemá.“

Thelma se zarděla a v místnosti se udělalo ticho. V čele tabule Reggie zacinkal moučníkovou lžičkou na sklenici.

„Přátelé, ještě jednou vám děkuji, že jste se k nám pro tenhle báječný večer přidali,“ řekl a povstal. „Moje rozmilá žena mi říká, že bych nás spolu s její stejně rozmilou sestrou Thelmou měl uvést na taneční parket.“

Thelma vstala a muži povstali jako jeden, když ji Reggie žádal o tanec. Hudba spustila stejnou nevázanou melodii, kterou zkoušela, když Gloria rozmisťovala jmenovky, a Thelma s Reggiem se dali do tance. Thelma koutkem oka zahlédla, jak Gloria vytáhla na parket Harryho, a během několika minut byli obklopeni dalšími páry.

„U Furnesse jsi nepochybně zabodovala,“ řekl Reggie tiše. „Beth Learyová by na tebe mohla být navztekaná.“

„Opravdu?“ odtušila. Hleděla přes Reggieho rameno, jak se lord Furness dal do tance s Beth. Ten pohled ji dopálil – jenže pak se Furness obrátil, zatočil s Beth a setkal se pohledem s Thelmou.

Potěšena odvrátila zrak. „Chová se k ní dvorně, ale mohla by se snažit marně,“ řekla.

Reggieho sípavý smích se brzy změnil v kašel. „To víme ty a já,“ prohlásil, „ale nejsem si jist, že to ví Beth. Musím tě ovšem stejně varovat, že o tenhle cíl tě čeká tvrdá konkurence, i když si odmyslíme slečnu Learyovou.“

„Kvůli čemu?“

„Myslel jsem, že ti to Gloria řekla – ve srovnání s jměním Duka Furnesse vypadá moje jako nic. I když při tempu, kterým ho utrácíme…“

Thelma nad jeho znevažováním mávla rukou: „No, Gloria se o tom zmínila.“

„V lodní dopravě,“ pokračoval Reggie, „měl na přelomu století skoro flotilu, a během války ji celou prodal. Když po příměří spadly ceny, skoupil to všechno za babku zpátky. Samozřejmě se ozvaly stížnosti na nepatřičné postupy, jenomže stejně, co je doma, to se počítá. Slyšel jsem, že to hodilo třicet milionů. Liber.“

Lord Furness a Beth ještě jednou zakroužili, on pohlédl přes její rameno, usmál se a přimhouřil bledé oči.

„Manželka mu umřela, musí to být tak pět nebo šest let… Od té doby je sám, i když ne že by se o něco nepokoušel. Polovina žen ze St. James by dala levou ruku za možnost ho ulovit.“

Píseň skončila, Reggie zpomalil krok a zapřel se rukou do pasu vesty, zatímco se mu do tváří nahrnul nachový příval námahy. Okraje stojatého límce se mu zařízly do mocné šíje a Thelma věděla, že tam bude mít drsnou rudou rýhu, až si cípy na konci večera rozepne.

„Budu k tobě upřímný, Thelmo. Gloria ví, že jsi nešťastná – a není na tom nic divného, když jeden uváží, jakého netvora sis vzala. Dělá si o tebe starosti. Moc by pro ni znamenalo, kdyby ses pokusila postavit na nohy. Jestli jsi zachytila Furnessův pohled…“ Reggie vytáhl z kapsy cigaretové pouzdro, ale oči upíral pořád na ni. „No, stálo by to za úvahu, nemyslíš?“

Opustili parket a pomalou procházkou, skoro jako by náhodou, směřovali k lordu Furnessovi a Beth.

„Dobrý večer,“ pravil Reggie. „Ach, pomalejší kousek, to mnohem víc vyhovuje mému tempu. Smím prosit, Beth?“ Natáhl ruku, Beth na okamžik zaváhala, než vyzvání přijala, a když ji odváděl, zlehka jí poklesla ramena.

Thelma se vnitřně zachvěla, když k ní lord Furness přistoupil blíž. Rozhovor s ním u tabule ji potěšil, ale teď ji vědomí, jaké naděje do nich vkládají Gloria a Reggie, znepokojovalo. A také to jmění… Věděla, že Furness má peníze, ale co to dělá s ní, že od chvíle, kdy slyšela cifru, začal pro ni být o tolik přitažlivější?

„Tohle je ale hrozná hudba,“ řekl lord Furness. „Já vím o bezvadné kapele, co hraje na druhém konci města… Reggiemu by to nevadilo, že ne?“

Pohlédla přes místnost. Reggie se soustředěně snažil upoutat Bethinu pozornost, zatímco Gloria navzdory tempu písně tančila s Hannibalem de Messou charleston.

Dělá si o tebe starosti.

Na konci večera se Gloria zaklesne rukou do manželovy, vyjede s ním výtahem do nejvyššího patra Ritzu, políbí na dobrou noc svou krásnou dcerku a stráví časné ranní hodiny v Reggieho objetí. Zítra vyvede Thelmu na nákup šatů ušitých z látek, které jí budou klouzat mezi prsty jako voda, poněvadž jméno Vanderbilt představuje veškerý kapitál, jejž potřebuje k blahobytnému životu.

Nechala svou ruku sklouznout po barovém pultu tak blízko Furnessově, jak se odvážila. „Asi ne,“ pronesla. „Dejte mi chvilku.“

Furness se rozzářil. „Vyzvednu si kabát,“ řekl a Thelma zprudka vyrazila k parketu.

Gloria věděla, co jí sestra přišla povědět. „Furness?“ otázala se, aniž ztratila krok.

„Můžu si půjčit tvůj plášť?“ chtěla vědět Thelma.

Gloria se zasmála: „Řekni mu, že jestli ho ztratíš, bude mi muset koupit nový.“ Hannibal pozvedl paži a Gloria se pod ní zatočila, až se korálky pošitý lem jejích šatů rozvířil.

V hotelové hale se Thelma setkala s Furnessem, který měl kabát přehozený přes ruku. „Jsem připravená,“ oznámila a přistoupila k němu blíž. Položil jí paži kolem pasu. „Tak kam, lorde Furnessi?“

„Prosím,“ odvětil, „říkejte mi Duku.“

Kapitola třetí

Glorinka zapištěla radostí, když do dětského pokoje vstoupily Thelma a Gloria.

„Zvednout!“ rozkázala a vztáhla nadýchnuté ručky. Gloria ji zvedla z postýlky a nastavila jí tvář, načež ji položila na koberec.

Thelma se také shýbla k zemi a urovnala neteřince lem šatů, zatímco ta se zvedla na nepevné nožky a vrávoravě vykročila k truhle s hračkami. Z druhé strany místnosti sledovala dívenčinu potácivou chůzi její chůva a ošetřovatelka Kieslichová.

„Mám tomu rozumět tak, že odkládáte malé Glorii oběd? Mají ho donést za dvacet minut, a jestli budete trvat na porušení jejího denního režimu…“

„To je nějaké porušování, když chci strávit chvíli se svou dcerkou?“ zavřela Gloria s povzdechem proutěné víko truhly na hračky. „No dobrá, tak ruším. Glorinka si sní oběd za čtyřicet minut. Děkuju vám, Kieslichová, to je všechno.“

Věnovala opět pozornost dceři. „No tak,“ zamávala před ní plyšovým králíčkem, „jak to proběhlo?“

Thelma se usmála a vytáhla z hraček krabici kostek. „Je moc milý,“ řekla. Duke, jak to vypadalo, byl odhodlán napěchovat do jedné noci celou Paříž a vodil ji z klubu do klubu, dokud její nohy nezačaly bolestivě protestovat. Ukončili noc na květinovém trhu, kde bloumali ruku v ruce a sledovali, jak květináři otevírají stánky, vykládají v ranním šeru z dřevěných palet ve svých dodávkách náruče slunečnic, pivoněk, frézií, kosatců a levandulí a lemují dlážděná nároží ulic tulipány v plechových květináčích. Když se později toho dopoledne vzbudila, spatřila největší kytici růží, jakou kdy viděla, nejméně šest tuctů, upravenou tak, že by se hodila spíš do hotelové haly než do jejího pokoje.

Znovu se pousmála. „Ne,“ opravila se, „je velice dychtivý.“

„Myslíš, že se s ním sejdeš znovu?“

„On v to rozhodně doufá,“ řekla Thelma.

„To není odpověď,“ namítla Gloria, přejíždějíc králíčkovýma ušima Glorince po špičkách prstů.

„Já vím,“ odpověděla Thelma, „jenomže… Víš, ty peníze, Glorie, nevím, jestli můžu…“

„Proč by ne?“ opáčila Gloria.

Thelma váhavě překládala kostku z ruky do ruky. „Je hezký… Je ale ode mě hrozné, když řeknu, že nejpřitažlivější na něm je jmění? Když pomyslím, co říkala máti…“

„Máti by obrátila na čtyráku, kdyby věděla… Uvědom si, že se v tuhle chvíli nestará skoro o nic jiného než o malou. Nemám pravdu?“ pronesla směrem ke Glorince. „Tvoje chůva tě miluje – a tvého tatínka i mě to dusí!“ Přitáhla si dcerku na klín a ta zatřepala nožkama v bačkůrkách ve vzduchu. „Víš, ona má spoustu chyb, ale v tomhle má pravdu,“ pokračovala. „Reggie a já – no, i když on je takový rozhazovačný – máme jeho rodinu, která se o nás postará. Ty nemůžeš navěky žít z dobročinnosti, Thelmo – ví pánbůh, že táta nemá na to, aby ti pomáhal. A my s Reggiem už podporujeme máti. Pokud o tebe Furness projevuje zájem, nemyslíš, že bys mu měla dát šanci?“

„Připadá mi to neupřímné,“ řekla Thelma. „A po Juniorovi…“

„Furness je v každém ohledu Juniorův opak,“ prohlásila Gloria. „Tvůj manžel byl jeden z nejbezohlednějších chlapů, jaké jsem kdy potkala, a podle toho, co jsem slyšela, je Furness spolehlivý a má dobrou perspektivu, Thelmo. Už vydělal peníze a už má děti. Nečekala by tě žádná překvapení, a to by mohlo být fajn. Pohodlné.“

Thelma se usmála, když si vzpomněla na růže. „Včera večer a přes noc nám spolu bylo úžasně dobře,“ připustila.

„No tak vidíš, zalíbení může přejít v lásku,“ navázala Gloria. „Chceš se s ním sejít znovu? Dobrá. Pozval nás na dnešek na večeři.“

„Tak brzy?“

„Mluvil dnes ráno s Reggiem. Muž jako on, ten nebude ztrácet čas,“ ujistila Gloria. Vstala, ale když se narovnala, znepokojivě zakolísala a z tváře se jí vytratila barva.

„Glorie!“

Sestra sevřela bočnici postýlky a pevně semkla oči. Thelma přistoupila, aby ji podpořila, a položila jí ruku na čelo, jestli nemá horečku.

„To je v pořádku,“ pronesla Gloria, ale Thelma ji odvedla k houpacímu křeslu, zatímco Glorinka se sunula napříč přes koberec a hledala další kostky.

„Zhoršuje se to,“ přiznala Gloria. Předklonila se, až měla hlavu mezi koleny. „Od porodu.“ Otevřela oči a do tváří se jí pomalu vracela krev. „Doktor říká, že jsou to srdeční záchvaty. Důsledek záškrtu. Obávám se, že se s tím nedá moc dělat.“

„Dýchej zhluboka,“ nabádala ji Thelma. Gloria se nadechovala nosem a sípavě vydechovala ústy. „Máme čas.“

Za sebou slyšela Glorinku, jak zápolí s cestou přes koberec. Pofňukávala a skoro natahovala moldánky – teď ovšem bude muset počkat, řekla si Thelma a znovu věnovala pozornost sestře, ale v tu chvíli se prudce rozlétly dveře dětského pokoje.

Vstoupila máti s ošetřovatelkou Kieslichovou, nesoucí podnos s obědem. „Proč je Glorinka sama?“ otázala se.

„Gloria zase měla záchvat.“

„No a je to, moje milá,“ zvedla máti Glorinku z podlahy. Ta se ztišila a přitulila se jí k prsům. „Když tedy vidím, jak jsi na tom špatně, mohla by sis jít lehnout. Jídlo pro Glorinku má Kieslichová, tak ať jí nevychladne.“

„Žádaly jsme o delší čas s ní,“ namítla Thelma. „O dvacet minut navíc.“

„Paní Kieslichová mi situaci vysvětlila a já jsem s ní docela souhlasila. Děti potřebují pravidelnost,“ řekla máti. „Však víte, kdy má naplánovaný čas na hraní.“ A s tím byly obě sestry vykázány.

„Je ti líp?“ zeptala se Thelma. Zavedla Glorii do obývacího pokoje, usadila ji na pohovku a přehodila jí přes nohy přikrývku.

Gloria kývla. „Ale stejně se to zhoršuje,“ vyslovila se, tvář staženou napětím, „a když pomyslím na Reggieho potíže…“

Thelma vydechla. Už předtím měla podezření stran švagrova zdraví, jeho nachových tváří a prasklých žilek. „Co říkají doktoři?“

Gloria si pohrávala s obrubou pokrývky a svazovala dohromady volné třásně. „Přede dvěma týdny jsme se vrátili z Vichy – tu kúru mu doporučili lékaři v Newportu,“ řekla. „Nechtěl tam zůstat. Povídal, že to nezabírá.“

Thelma sledovala, jak sestra se svraštěným obočím pozorně prohlíží přikrývku. „Zavolal si mě doktor, když byl Reggie na proceduře,“ prozradila. „Pověděl mi, že mám právo to vědět, i kdyby mi o tom sám Reggie říct nechtěl. Má… cirhózu jater, tak se to myslím jmenuje. Přemíra hutné stravy, přemíra pití a nedostatek tělesného pohybu.“

Thelmě se při zmínce o cirhóze sevřel žaludek.

„Ale to se snad dá léčit, ne?“ ozvala se. „Klid a čerstvý vzduch…“

Gloria se hořce zasmála. „Copak mého manžela neznáš?“ ucedila. „Mám ho moc ráda, namouduši mám, ale on by si místo vzduchu vybral víno. Doktoři říkají, že mu zbývá pouhých pár let, jestli… Jestli nezmění své zvyky.“

„Tak mu je změň,“ vyzvala ji Thelma. Cítila, jak se jí zmocňuje tichá panika nad Reggieho diagnózou i nad Gloriinou bezhlasou rezignací. „Jde o jeho zdraví, Glorie, nemůžeš riskovat.“

„Proto jsme si prodloužili cestu,“ opáčila sestra. „Reggie souhlasil – změna prostředí, pár měsíců mimo tu partu v Newportu, ti jsou všichni stejně hrozní jako on. Ale viděla jsi ho včera večer, jak pije a počíná si jako dřív… Tuhle vykašlával krev, Thelmo. Krev.“

Thelma zaváhala. „Jsi si jistá?“

„Snažil se to svést na krvácení z nosu, jenže on je děsný lhář. Nemyslím, že to zvládne, Thelmo. Podle mě to vůbec nebere vážně. A já s mým srdcem…,“ rozplakala se Gloria a vypadala na pozadí polštářů pohovky maličká, příliš mladá na takové soužení. „Co bude s Glorinkou, jestli… jestli…“

„Nenech se vysmát,“ namítla Thelma. Přesunula se z křesla na pohovku a sestru objala. „Nic se nestane. K tomu nedojde.“

„Nestane?“ řekla Gloria. „Sleduj ho při večeři, Thelmo. Dávej si na něho pozor a pochopíš, proč se bojím, že budu ve dvaceti vdovou.“

„Dcera ve stavu šlechtickém – no, to by mohlo vynahradit Consueliny chyby,“ řekla máti. Povolala si Thelmu a Glorii, když služebné servírovaly odpolední čaj a ona se s neúmornou Glorinkou zabořila do Reggieovy lenošky. Samotná zmínka o starší sestře dvojčat stačila, aby jí vrhla do tváře stín, protože Consuelo se dva roky předtím rozvedla s francouzským hrabětem a vzala si syna jistého diplomata.

„Máti, setkala jsem se s ním jen jednou,“ ozvala se Thelma.

„A podívej se, jaký dojem jsi na něho udělala,“ odvětila matka. „Tohle je příležitost – dej mu důvod k přesvědčení, že by z tebe byla dobrá manželka. Přečti si noviny, pak budeš chtít, aby věřil, že s tebou udělá štěstí.“

Thelma si z čajového podnosu vzala piškotový koláček a balancovala jím na okraji svého talíře. „A nechtěla bys taky, abych povyrostla o pět centimetrů, aby mě mohl snadněji líbat?“ popíchla. Gloria vedle ní zamaskovala smích náhlým kašlem.

„Je vysoký,“ opáčila máti. „Nos střevíčky své sestry s nejvyššími podpatky.“ Glorinka se jí vyvinula z objetí a plácala sebou přes pokoj, a matinka ji pro jednou nechala být. „Když jsi utekla s tím Conversem, myslela jsem si, že je s tebou konec,“ prohodila. „Všechno, na čem jsem pracovala, jsi promrhala na toho budižkničemu…“ Sledovala malou Glorinku, jak leze po čtyřech k nádhernému domku pro panenky a snaží se ho otevřít. „Když ses s ním rozvedla, byla jsem si jistá, že tě společnost už nikdy nepřijme. Proto jsme tě tvůj otec a já nechali prchnout do Kalifornie. Tam mají lidé uvolněnější představu, co je to patřičnost.“

Thelma se v tváři rozpálila a odložila talíř s nesnědeným koláčkem na stůl.

„Docela upřímně řečeno jsem ohromená, že projevuje zájem i poté, co mu Reggie pověděl, že jsi rozvedená,“ pokračovala máti. Opřela se dozadu a položila si ruce nad výstupek břicha. „A povím ti tohle: další příležitost se jen tak nevyskytne. Zámožní muži se za zábavami daleko neobtěžují. Jaksepatří popřemýšlej o výhodách, které by ti přinesl lord Furness.“

„Určitě to se mnou není až tak pochmurné,“ zatvářila se Thelma furiantsky. Byla by raději, kdyby u toho nebyla Gloria a kdyby to neslyšela Kieslichová. „Já se o sebe dokážu postarat…“

„Opravdu?“ začala máti povytahovat obočí výš, než kam přirozeně patřilo, a vypadala by přitom směšně, nebýt té konsternující strohosti. „V lecčems se s tvým otcem neshodneme, Thelmo, ale já vím, jak draho mu přišel tvůj rozvod. Představuješ si, že budeš žít z Gloriiny dobré vůle? Nebo máš v plánu vyškolit se na sekretářku?“

Thelma sklopila oči. V Kalifornii se o leccos pokoušela – nechala se fotografovat, pózovala v časopisech, chodila na všechny správné večírky –, jenže Hollywood ji nechtěl, tedy za jejích podmínek. Snad by byla mohla zůstat a stát se nějakou obstarožní vyšší úřednicí ve studiu, až by prošla životní dráhou tisíce mladých hvězdiček v marnivých projektech, které se nikdy neuplatní v divadlech a jen plní rodinné pokladnice lacinými klenoty od novozbohatlických obdivovatelů – a přitom by pořád měla za zády máti, která by jí připomínala, že neuspěla.

„No dobrá,“ zvedla opět oči a nesnažila se skrýt zatrpklost v hlasu, „víme, že obě nás Gloria a Reggie podporovat nemůžou.“

Cítila, že na ni Gloria upírá pohled, ale dívala se nadále do očí matce a očekávala výtku. Pak máti vzdychla.

„Ne,“ pronesla, „to nemůžou.“

Thelma se nedokázala donutit k odpovědi.

„Měj na mysli Furnessovo bohatství a jeho titul – co by to pro tebe mohlo znamenat. Mohla by ses nastálo přestěhovat do Evropy a nechat šmouhu rozvodu za sebou.“ Natáhla ruku kupředu a vzala si z Thelmina talíře koláček. „Zvaž to. A pak mi řekni, jestli by ti kapka snahy nestála za to.“

Kapitola čtvrtá

Thelma vklouzla na zadní sedadlo auta a sáhla si na hlavu, aby si ověřila, že se jí šperky zdobená čelenka tím pohybem neposunula. Gloria vedle ní se natáhla a sklepla jí ruku dolů.

„Zničíš si to,“ varovala, zatímco šofér odrážel od obrubníku. Rozlehlé a ozářené Place Vendôme vystřídaly užší uličky kolem Rue de la Paix s blyštícími se výklady, které míjeli. Restaurant Ciro nebyl daleko, ale Thelmu těšilo, že jedou vozem. Poskytovalo jí to pár okamžiků k usebrání.

Díky Gloriinu zásahu měla na sobě šaty se spletitou kresbou a klikatě se vlnícím spodním lemem, který se jí otíral o kolenní jamky. Vypůjčila si od sestry velkolepou šňůru perel, dar od Gloriiny tchyně. Byla tak dlouhá, že i když si ji ovinula dvakrát kolem hrdla, stejně jí sahala až po pas.

Auto zabočilo do Rue Daunou, kolem jejíhož dláždění se chodníky sevřely ještě více. Zastavili u nejzářivější budovy, jejímiž čtvercovými okny proudilo světlo a zalévalo vývěsní štít. I uvnitř kabiny vozu slyšela pulzující rytmus orchestru.

Šofér zaparkoval u chodníku, Gloria vystoupila a zamávala na Reggieho stojícího na nároží.

„Vyšel jsem se trochu nadechnout čerstvého vzduchu,“ řekl a naposledy zatáhl z tlustého doutníku. Do Cira dorazil od pokeru v nedalekém klubu. Thelmu by zajímalo, jak dopadl, ale jeho výraz neprozrazoval ani vítězství, ani porážku. Ve žluté záři světel z restaurace byl na pohled neduživě nažloutlý, jeho pleť barvou připomínala zašlý papír, nicméně se však zeširoka křenil, když pouštěl nedopalek doutníku na chodník. „Furness je uvnitř.“

Gloria sevřela do pěsti řemínek kabelky. „Doktoři ti řekli, že nemáš kouřit,“ prohlásila, „to jsi…“

„Ale ovšem. Ono je uvnitř vydýcháno, to je to celé. Trochu se mi zatočila hlava.“

Gloria nevypadala přesvědčeně. Reggie se zasmál a políbil ji na temeno. „Říkám čistou pravdu, má milá. A počínáme si nevychovaně, když tam necháváme Furnesse samotného.“ Umístil Gloriinu ruku do ohbí své paže a levé rámě nabídl Thelmě.

Restauraci oživovaly zvuky pětičlenné kapely, jež udávala valčíkový rytmus tanečníkům se na parketu. Páry do sebe málem narážely, když se snažily vyhýbat stolům stojícím nejblíže k parketu. Hosté, kteří měli tu smůlu, odsouvali své koktejly z dosahu rozevlátých sukní a šosů fraků. Reggie měl pravdu, bylo tam vydýcháno. Pach potu a cigaretového kouře přebíjel vůni hovězí pečeně z talířů s večeří, jimiž byli obtíženi číšníci kličkující kolem. Když Thelma místnost obhlédla, pocítila vděk ke Glorii, která trvala na ustrojení do nových šatů – ženy tu hýřily šperky a korály, čelenkami s péry, filigránskými náramky a mocnými prsteny s kameny zvíci palce.

Reggie je zavedl do menšího a klidnějšího salónku s dlouhým dubovým barem a Thelmě se zrychlil tep, když u rohového stolu zahlédla Duka Furnesse – potěšilo ji, jak se mu na okamžik ve tváři usadily dobře známé rozpaky člověka snažícího se vyluštit, které z dvojčat je které. Krátce zakmitala prsty a Duke s úsměvem vstal.

Oddělila se od Reggieho, Duke ji políbil na tvář, ona mu položila dlaně na paže a pod prsty pocítila, jak se jeho smoking zavlnil. Měl na sobě jiný úbor než předchozího večera, neméně výstředně střižený, v němž frak nahradil jednořadým kabátcem se zašpičatělými klopami. Vypadal ve svém ustrojení pohledně, dokonce elegantně.

Totéž se ovšem nedalo říct o Reggiem. Ačkoli Gloria Thelmě pověděla, že si její manžel, než přede dvěma měsíci odjeli z Newportu, dal ušít několik nových obleků, teď vypadal do svého oděvu napěchovaný a bytelné břicho mu nadouvalo hedvábnou vestu. Zavolal číšníka a ten k nim přistoupil se čtyřmi sklenkami šampaňského na tácu.

„Jsem opravdu potěšen, že vás opět vidím, slečno Morganová,“ pravil Duke, když jí odtahoval židli od stolu. „Jak se daří růžím?“

Thelma přitlumila hlas a Duke se k ní naklonil, aby ji slyšel. „Opravdu, lorde Furnessi, je jich příliš mnoho, až příliš mnoho.“

Duke se rozzářil. „Nesmysl.“ Strčil ruku do kapsičky u vesty a druhou sáhl po drinku. „Dívka jako vy má dostávat květiny a chlapík jako já jí je má dávat.“

Reggie dal pozvednutím prázdné sklenky znamení číšníkovi.

Možná to Thelma dříve nechtěla vidět, ale po rozhovoru s Glorií si všímala, že během každého Dukova nápoje vypije Reggie dva. U večeře se rozparádil až k nezřízené družnosti, povolával číšníka, jakmile upili z drinků trochu přes polovinu, a na stůl nechal dát jako zásobu láhev šampaňského v ledu. Ačkoli i ostatní hosté hlučeli, jeho hlas všechny přehlušoval a jeho smích byl soustavným doprovodem hudby. Když číšník odklidil zbytky hlavního chodu, Reggie převrhl sklenici s vodou, Gloria zachránila svůj ubrousek před potopou a svraštila tvář do výrazu zdvořilého znepokojení.

Thelma se dotkla Dukovy paže: „Povězte mi – jak je v tuhle roční dobu v Londýně?“ zeptala se, zatímco si Reggie otíral potřísněný oblek. „Moc ráda bych tam na sezónu zajela. Nikdy jsem tam v tomhle čase nebyla.“

„Nebyla?“ přeptal se Duke. „Nebudu lhát, tenhle měsíc je v Londýně fádní. Všichni jsou na svých venkovských sídlech, proto já trávím tolik času v Paříži. Ovšem blíží se Ascot a to je výborná zábava. Ta by se líbila Reggiemu, že ano, Vanderbilte?“ vrhl na něho pohled přes stůl. Hlas mu tak trochu vynechal, když spatřil Reggieho a Glorii uprostřed úsečného rozhovoru vedeného šeptem.

Reggie upustil nasáklý ubrousek na stůl. „Cože, Furnessi? Ascot? Jo, to by mohla být legrace. Mohli bychom tam dovézt řádku kobyl z Newportu. Uspořádat zápas v pólu s Nadou a Georgem, kdybych se dal pořádně dohromady. Jo, proč ne?“ posunul se na židli, pohlédl na Duka zpříma, opřel se rukou o stůl a naklonil se kupředu. „Jenže to bude až za měsíc, a do té doby by člověk na kontinentu promarnil spoustu času. Snad si zajet do Longchampu a podívat se na dostihy tam. Spíš na výkon v koňských silách než na koně, co?“

Duke pohlédl úkosem na Thelmu. „Já myslel, že by se to radši mělo nechat na červen, když si najdu příhodnou výmluvu. Vyjíždět na hony v takhle časnou roční dobu je hloupost, a Dickie a Averill by mi nepoděkovali, kdybych se potloukal po Londýně, zatímco oni by pořádali své večírky. Longchamp zní jako zatraceně dobrá doba. Zatraceně dobrá.“

„Znamenitě,“ schválil Reggie a zvedl se. „To si říká o přípitek, myslím…“

Jako kouzlem se objevil nový podnos s nápoji a Reggie pozvedl sklenku do výše ramen. Gloria vedle něho vydala mimovolný zvuk, jakési zdušené zakašlání.

„Na přátelské vztahy – staré i nové,“ pronesl její manžel. Zvrátil do sebe sklenici na ex, otřel si ústa ubrouskem, pak se sesul na židli a zakroužil rukou, aby požádal o další rundu.

„Láhev White Rock, když budete tak laskav,“ zamumlala Gloria, když číšník vzal od Reggieho prázdnou sklenku.

Reggie na ni upřel zlostný pohled, a když se číšník vrátil s minerálkou, masitou rukou si překryl sklenici. „Skotskou,“ poručil si a zabodl neúhybný pohled do ženiných očí.

Thelma a Duke seděli mlčky. Hudba z vedlejší místnosti doléhala ryčněji.

Duke vzal pod stolem Thelmu za ruku a pohladil její hřbet palcem.

„Povězte mi, Glorie: jak vychází Paříž v porovnání s Newportem?“ zeptal se.

Gloria se odvrátila od Reggieho, usmála se na Duka a hlas se jí chvěl, když se pustila do porovnávání americké a evropské společnosti.

Thelma svou ruku pod Dukovou obrátila, takže teď k sobě přiléhaly dlaněmi a pevně se stiskly.

Kapitola pátá

Gare du Nord bylo zahaleno hustým závojem páry, která se mísila s jiskřivým vzduchem a již přivážely vlaky vjíždějící do stanice. I když byla pořád ještě půlka srpna, den v sobě měl příslib blížícího se podzimu.

Reggieho a Gloriin vlak stál u nejvzdálenějšího nástupiště a v periodickém supění vykuckával vyčerpanost, což dělalo dojem, jako by chtěl z vlastního překotného rozmaru vyrazit dříve, než určoval jízdní řád. Perón byl plný lidí, rozléhal se na něm halas, jak se rodiny spolu setkávaly a loučily se před odjezdem. Nosiči vlekoucí těžké vozíky a lodní kufry si rameny razili cestu k vagónům a pod úpravnými čepicemi se tvářili neochvějně.

Po večeru v Ciru poslal Duke Reggiemu, Glorii a Thelmě lístky na představení na Montmartru a dva týdny nato je pozval do vily, kterou si pronajal v přímořském městě. Den Bastily oslavila čtveřice v kasinu v Deauville, kde Reggie prohrál tisíce franků u baccaratového stolku a Duke mlčky dorovnával rozdíl, a v srpnu se vypravili na dostihovou dráhu a sázeli na koně, které jako pravděpodobné vítěze vybíral Reggie s autoritou letitých zkušeností v tomto sportu. V průběhu léta Thelma s překvapením – a potěšením – zjišťovala, že její příchylnost k Dukovi nadále roste, a to natolik, že když ji požádal, aby na konci sezóny spolu s ním zajela do jeho loveckého zámečku ve Skotsku, pozvání přijala.

Bylo by to bývalo báječné léto, nebýt zhoršujícího se zdravotního stavu Reggieho. Přede dvěma týdny se při vystupování z auta zhroutil a Gloria konečně zaujala neústupné stanovisko. Odvezla ho na léčení do lázní ve Vichy, jenomže jemu se nechtělo promeškat začátek jezdeckých slavností v Newportu, a tak si kúru zkrátil. Teď se vraceli do New Yorku následováni zjednaným doktorem, který měl na Reggieho zdravotní stav neustále dohlížet.

Duke je uviděl dříve, jak stojí u vagónů první třídy. Objal Thelmu v pase, aby se mu neztratila, a s kloboukem zvednutým vysoko do vzduchu vyrazil vpřed.

„Už jsme se báli, že to třeba nestihnete,“ řekl Reggie a zahalil Thelmu oblakem doutníkového kouře a brilantiny, zatímco Gloria a Duke se častovali slůvky na rozloučenou. Thelma švagra pevně objala a měla nepříjemný pocit z toho, jak chabě ji sevřely jeho ruce. „Hodně štěstí ve Skotsku.“ Pustil ji, naposledy zatáhl z doutníku a poodstoupil dalších pár kroků od Glorie a Duka. „Bude to šťastlivec, že tě získá. Opravdu šťastlivec.“

Thelma při jeho slovech zjihla. V hraném překvapení vyklenula obočí. „Jenomže kdo řekl, že já získám jeho?“ odvětila a Reggie se uchechtl.

Zvážněla. „Dávej na sebe pozor, Reggie.“

Jeho rozverný výraz pohasl. Odhodil nedopalek doutníku do kolejiště a vzal ji za ruku. „Slib mi, má milá,“ pravil tlumeně, „že o ně budeš pečovat, až přijde čas.“

Vlak vybafl oblakem páry. Průvodčí pronikavě hvízdl na píšťalku a Gloria se vrhla Thelmě do náručí.

„Všechno mi piš, úplně všechno. Budu netrpělivě očekávat zprávy,“ vydechla. Pustila sestru a Reggie jí pomohl do vlaku.

„Druhé a třetí kupé, miláčku,“ řekl a Gloria zmizela do hlubin vagónu. Reggie vystoupil po schůdkách, ale zůstával u dveří vozu.

Podíval se na Thelmu. Když u toho Gloria nebyla, odložil krunýř neúnavného veselí, který ho po celý den provázel. Vypadal prostě řečeno jako nemocný člověk, pro něhož svět už nebyl hrou, nýbrž vzpomínkou.

Thelma kývla a napětí ve švagrově tváři povolilo. Dotkl se krempy klobouku a pak se obrátil a následoval svou ženu.

Dva týdny nato vystoupila Thelma zachumlána do silného pláště v šest hodin ráno z vlaku v Invernessu a hledala na nástupišti Duka. Přijela nočním spojem z Londýna, a i když by Dukovi těžko mohla vyčítat, pokud by v tuhle brzkou ranní hodinu pro ni na nádraží vyslal jen řidiče, potěšilo ji, když ho spatřila, jak se oděn do tvídu opírá o jízdenkovou pokladnu a vypadá každým coulem jako venkovský šlechtic.

Sehnul se a políbil ji. „Tak jsi to zvládla,“ pronesl láskyplně, když ji vedl k čekajícímu autu. „Jaká byla cesta?“

„Ráda bych ti řekla, že jsem spala, ale spíš jsem sotva zamhouřila oči. Doufám, že tu nemáte nějakou hroznou horalskou tradici, podle které musí každý vstát v sedm a vyrazit na procházku po údolí. Já se asi budu muset prospat, než do mě něco bude.“

Duke otevřel dvířka auta a ona nastoupila, zatímco její komorná pomáhala sloužícím upoutat popruhy na střechu krabici s klobouky. „My tady tradice moc nepěstujeme,“ odpověděl. „Jestli dnes nemáš náladu na nic jiného než na pořádné vyspání a horkou koupel, nic proti tomu.“

Jízda z Invernessu trvala necelou hodinu, auto prořezávalo vysočinský opar a cestou míjeli povlovné pahorky pokryté purpurovým vřesem. Thelma se schoulila na Dukových prsou, usmívala se uvolněné důvěrnosti, jež mezi nimi zavládla, i tomu, jak zjevně byl její hostitel potěšen, jakmile ji uviděl. Když se v dohledu objevil zašpičatělý obrys střechy zámečku Affric Lodge, sídla z kompaktních šedých valounů s pohádkovou věžičkou, usazeného na stromy vroubeném skalním výchozu a shlížejícího na jezero, připadala si jako ve snu.

„To je ono?“ dloubla Duka jemně do žeber. „Ta obstarožní chajdaloupka?“

Duke se zasmál a poněkud majetnicky ji přitiskl k sobě. „Není to tak vznešené, jak sis snad myslela,“ řekl. „Není tam elektřina ani telefon. Jsem zvědav, jak to budeš snášet. Averill to pořád omílá. Říká, že lov má ráda, ale cítí se tu odříznutá od světa. Telegram jí nejspíš nestačí.“

Thelma neodpověděla, jen vložila ruku do jeho a pozorně si prohlížela jeho pečetní prsten s rubínem.

„Copak je?“

„Myslím, že tvoje děti mě nebudou mít rády.“

Odfrkl si, zatímco auto stoupalo po příjezdové cestě. „Proč by neměly?“

Přes své rozměry byl Affric Lodge vzdušný a jeho obrovitě rozlehlá okna dokázala vábit dovnitř denní světlo, které prorazilo mlhu. Když se Thelma osvěžila, sešla dolů a našla Duka v jídelně, jak se častuje všemožnými snídaňovými jídly, k čemuž mu rudovlasý mládenec živě vykládá nějaký příběh.

Když vešla, pán domu si odkašlal a mladý muž vyskočil na nohy.

„Těší mě, že vás poznávám,“ a ve vřelé imitaci Dukových způsobů jí podal ruku.

Usmála se. „Vy jste určitě Christopher. Dobrý den.“

Zazářil. Byl miniaturou svého otce. V kulatém bezelstném obličeji se mu zračily Dukovy hezké rysy. „Kamarádi mi říkají Dickie,“ pronesl uhlazenou etonskou výslovností, „a doufám, že mi tak budete říkat i vy. Mrzí mě, že se s vámi nemohla setkat Averill. Není tu, je na stopovačce.“ Znovu se posadil a naložil si horu míchaných vajíček. „Včera odpoledne zaznamenal jeden z mládenců hned na druhé straně jezera desateráka.“

„Nejspíš se bála, že jí ho vyfoukne tatík, když nevyrazí hned časně ráno, co?“

Thelma si vzala čtvercovou topinku a nechala rozhovor mezi otcem a synem plynout kolem sebe. Cítila úlevu, že jí byla poskytnuta výhoda několika hodin navíc, než se setká s Dukovou starší ratolestí. Averill, o pouhé čtyři roky mladší než ona, podle svého otce nezdědila jemný šarm po matce. Má pevnou vůli, je tvrdohlavá a sdílí Dukovu vášeň pro lov a jízdu na koni.

„Asi jsem ji po Daisyině smrti utvářel k obrazu svému trochu víc, než jsem měl v plánu,“ pověděl jí před časem se zkrabaceným čelem, ale nicméně s úsměvem. „Bylo jí třináct, když se to stalo. Byla dost stará, aby to pochopila, ale trochu moc mladá, aby se s tím vyrovnala. Celé měsíce potom za mnou chodila jako ztracené štěně. Nemohl jsem ji dostat do lesů a do mokřadů, když tam neměla co dělat, a tak jsem jí dal brokovnici a navedl ji na ptáky, ať si to zkusí. Podle mě se ukázalo, že to byl dost dobrý způsob, jak se z toho dostat.“

Averill se z lovu vrátila před odpoledním čajem, který se podával na trávníku, odkud byl výhled na Affric Lodge. Thelma si nové kalhoty šetřila na možný zítřejší hon, ale vzala si přes odpolední šaty sako, protože slunce sice posílalo přes vodu záchvěvy jasu, ale, jak jí při oblékání připomněla Elise, jsou přece jen ve Skotsku na konci léta.

„Otče!“

Od domu k nim kráčela dívka oblečená do tvídu, který ji na pozadí lesa činil téměř neviditelnou, a její kroky, jak se blížila k čajovému stolu, se prodlužovaly. Posledních pár metrů už běžela, vrhla se Dukovi do náručí a dlouhé kaštanové vlasy ukryly její rysy, když se pohroužila do jeho objetí.

Thelma vstala, ale Averill ještě chvíli obepínala rukama otcovu hruď, než se k ní obrátila.

Dcera lorda Furnesse nebyla hezká podle konvenčních představ, avšak působila dojmem síly, tvář měla štíhlou a po denním lovu pihovatou a pronikavě hledící oči pod obloučky obočí ledově modré. Mezi lopatkami jí spočívala kulovnice na tlustém koženém řemenu. Teď ji sundala a podala čekajícímu lokaji.

„Není nabitá. Thelma, že?“ řekla chladně.

Thelma se pod jejím upřeným pohledem scvrkla. Bylo by lepší, pomyslela si, kdyby byla Averill nechala pušku u mysliveckého mládence.

„Duke – lord Furness – mi o vás tolik vyprávěl,“ pronesla.

„Nápodobně,“ odtušila Averill. Pohlédla na otce a znovu se pokusila o úsměv. „Vítejte ve Skotsku. Toho jelena jsem ani nezahlédla, tati,“ přiznala a usedla do křesílka, které předtím uvolnila Thelma. Sáhla po koláčku. „Vytratil se přes spáleniště nějakých deset mil odsud.“

„Však ho najdete zítra,“ prohodila Thelma, které Duke nabídl své křeslo. „Takové velké zvíře nemůže být tak obtížné objevit.“

Averill nevzhlédla. „Má k ukrývání deset tisíc akrů,“ prohlásila a rozlomila koláček vejpůl, „ale třeba bude mít na paroží praporek.“

„No tak klid,“ uchechtl se Duke. Položil ruku Thelmě na paži. „Stopování může trvat celé dny,“ vysvětlil, „a někdy i týdny, i když je v tom člověk zkušený jako Averill. Půjdeme po něm zítra, co říkáte? Tři hlavy jsou lepší než jedna. Anebo čtyři, když to bude chtít zkusit i Thelma…“

„Ach, to sotva,“ namítla Thelma. „Já zvěřinu radši jím než lovím. Vy jděte, mně bude úplně dobře, když se budu procházet u jezera.“

„Ale jistě ne sama?“ ozval se Duke. „Může s tebou zůstat Averill. Dickie a já…“

„Ale neříkej hlouposti,“ vyjádřila se Thelma, když Averill zvedla oči poplašená vyhlídkou, že by měla zůstat doma. „A navíc máte jistě hodně o čem si povídat.“

Averill si oddychla. „Je to můj jelen,“ zahučela.

„No, jen pokud si to opravdu přeješ,“ přivolil Duke.

Thelma pohlédla na Averill, která se zatvrzelou cílevědomostí drtila koláček. „Přeju,“ řekla.

U večeře měla Thelma příležitost jasněji si uvědomit Dukovy vztahy s dětmi. Choval se k nim jako ke kamarádům a vynechával formality, které by byla v rodině z vyšších vrstev očekávala – neustále je v žertu popichoval, dotazoval se Dickieho na poslední pololetí ve škole a vyptával se Averill na stav jejich rodinných statků, na něž dohlížela za jeho častých odjezdů do Paříže.

„Myslel jsi ještě na nového koně pro Burrough Court?“ zeptala se Averill, když na stůl přišly talíře se zapečeným srnčím plovoucím ve šťávě.

Otec přikývl a zvedl na vidličce kousek kůrky. „Myslel. Budeme mít dva nové koně – svěřím ti, abys je sama vybrala.“

„Dva?“ upila Averill vína a blýskla očima po Thelmě. „Mám tomu rozumět tak, že hledáš mírnějšího jezdeckého?“

„Ano, tak jsem to myslel,“ odvětil. „Thelmo, jezdíš na koni?“

„Zkusila jsem to jen jednou,“ přiznala, „a byla to myslím pohroma.“

„Opravdu?“ ozval se Dickie. „Panebože, to nám musíte vyprávět.“

Thelma odložila příbor. „Bylo to za mé… no, za mé pomýlené kariéry filmové herečky,“ prozradila.

„Film!“ zvolal Dickie. „Žila jste v Hollywoodu? Znáte Mary Pickfordovou?“

„Vlastně znám,“ odpověděla. „Pracovala jsem pro Hollywood… Ach, už je to přes rok, ale to bylo před Kalifornií. Byla jsem v New Yorku a Sammy Goldwyn mě představil svému příteli, který režíroval malý film.“

„Který?“ zajímala se tentokrát i Averill a sebrala si z rukávu chmýříčko.

„Jmenuje se Společenský skandál. V hlavní roli hraje Gloria Swansonová,“ pravila Thelma a Averill vzhlédla. „Myslela jsem si, že to bude dobrý začátek mé herecké dráhy, a tak jsem řekla, že to beru. Jenomže moje postava musela jet na koni.“

Opřela se v křesle a rozpomínala se na těch prvních pár okamžiků na place. „Do té doby jsem se koně nikdy ani nedotkla, tím méně na nějakém jela, jenže to mi připadalo jako drobný detail, a tak jsem režisérovi řekla, že dokážu jet na dámském sedle. Natáčeli jsme v Central Parku, a když jsem tam dorazila, předvedli mi takové obrovité zvíře. Dostala jsem se do sedla a povedlo se mi ho… no, jakoby dloubnout do žeber,“ naznačila posuňkem a připomněla si, jak se kůň tvrdošíjně odmítal pohnout. „Konečně vyrazil, ale když jsme vjeli pod most, zadrnčela nám nad hlavou skupina dětí na kolečkových bruslích. Kůň se samozřejmě lekl a splašil se.“

Averill vyprskla. „To jste asi nevěděla, co máte dělat, že?“

„Neměla jsem sebemenší tušení. Nedokázala jsem nic víc než se držet otěží a modlit se, aby mě neshodil. Asistenti produkce běželi za námi, mávali rukama a křičeli. Já jsem jen doufala, že kůň nepodupe nějakého přihlížejícího chudáka.“

„A co jsi udělala?“ tázal se Duke.

„Co jsem mohla dělat? Čekala jsem, až zpomalí. Bála jsem se, že mě odveze na půl cesty do New Jersey,“ řekla Thelma. „Tak to je mé jediné jezdecké dobrodružství. Ale jak to vidím, můžu se už jenom zlepšovat.“

Dickie se rozesmál a natáhl se po karafě.

„Ten kůň zřejmě nebyl pořádně vycvičený,“ vyjádřila se Averill. „Tohle se nováčkům v jezdectví často stává. Kůň je zvíře od přírody lekavé, a když se mu neposkytne dost času, aby se zase uklidnil…,“ pokrčila rameny a vyměnila si pohled s Dukem. „Já vám dám pár lekcí. Uvidíme, jestli vás naučíme skákat přes živé ploty.“

„Co myslíš, máme jim to říct dnes večer?“ zeptal se Duke, zatímco zabíral na šedivé veslici, která klouzala po jezeře. Byli už na Affric Lodge skoro měsíc a uvykli pravidelnému domácímu řádu, stabilnějšímu, než jaký Thelma při stěhování mezi městy a hotely za poslední roky poznala. Měla pocit, že by mohla do tkaniva Dukovy rodiny zapadnout – pod Averilliným vedením se stala zdatnou jezdkyní, schopnou pobídnout Dickieho štíhlého, bíle prokvetlého koníka do mírného klusu, a od Dickieho se zase naučila, jak se ve starých Dukových rybářských holinách postavit do řeky, chytat ryby na umělé mušky a snažit se, aby svazek peříček na konci vlasce co nejhladčeji přistál na hladině.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Milenka prince z Walesu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.