Přeložila:

KRISTINA VOLNÁ

Barbara Cartland: Domluvený sňatek

Vydání první

Copyright © 2007 by Cartland Promotions

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2446. publikaci

Přeloženo z anglického originálu A Dream Come True vydaného

nakladatelstvím Barbaracartland.com v roce 2008

Český překlad © 2021 Kristina Volná

Odpovědná redaktorka Jana Markusová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2021 Martina Černá

Přebal a vazba © 2021 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1626-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1627-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Barbara Cartland

DOMLUVENÝ

SŇATEK

Když milenci sní o lásce,

jejich sny se stanou skutečností.

Barbara Cartland

Kapitola 1.

1913

„Ptám se vás, Sereno Mary, berete si zde přítomného –“

Nevěsta byla nádherná a všichni v kostele se shodovali na tom, že vypadá jako obrázek.

I když nebyla v rozpuku mládí, oči jí zářily stejně jasně jako nádherné diamanty, které měla kolem krku.

Její hedvábné svatební šaty v barvě slonové kosti byly módní a zároveň lichotily ženě jejího věku. Sukně kopírovala boky a spadala přímo dolů, vršek byl s dlouhými rukávy a zdobený nákladnou krajkou.

Ne! Ne! pomyslela si Lucia, když sledovala, jak si šťastný pár hledí do očí a vyměňuje si svatební sliby.

Nechtěla na obřad přijít, a pokud by bývala mohla učinit něco, aby mu zabránila, bývala by to udělala.

Mamá, jak to můžete udělat? chtěla vykřiknout a snažila se nerozplakat. Papá není mrtvý ani rok a tenhle člověk je za jeho smrt zodpovědný.

S druhou polovinou věty by možná lidé v kostele nesouhlasili, ale jen málo z nich by nekývlo na tu první. Lidé v Shilborough byli konzervativní a striktně dodržovali smuteční rituály, a když lady Serena Mountfordová pouhých jedenáct měsíců po smrti svého muže, jenž zahynul při první plavbě RMS Titanic, oznámila, že se podruhé provdá, vyvolalo to otázky.

„Ještě ani neskončilo období truchlení,“ šeptali si vesničané, když kolem nich projížděla v rodinném rolls-roycu, oblečena do černého vlněného kabátu, který vdově příslušel. Automobil, jeden z nejnovějších modelů – Silver Ghost – byl pýchou a radostí lorda Mountforda, který jej k pohoršení svého okolí řídil osobně.

Vikář pokračoval ve svatebním obřadu a Lucia si prohlížela kytici jarních květin svázaných hedvábnou stuhou, kterou svírala v ruce.

Copak nebyly spokojené jen samy dvě bez sira Arthura McAllistera?

Vybavila si onen příšerný den, kdy dostaly telegram od rodinného právníka z Londýna, že se loď společnosti White Star cestou do New Yorku potopila.

Lucia byla zrovna v zahradě a obdivovala záplavu kosatců, které rostly ve zvlněných závějích na zahradě v Bingham Hall.

Milovala jaro.

Bylo právě nádherné odpoledne. Ptáci zpívali a Lucia zrovna uvažovala, že se převlékne do jezdeckého, když se ozval děsivý zvuk připomínající zavytí raněného zvířete. Výkřik vycházel francouzským oknem ze salonu, kde její matka zrovna vyšívala.

„Mamá,“ zašeptala Lucia zděšeně. Rozběhla se zpět přes trávník tak rychle, jak jen jí její módní úzká sukně dovolila, a rozrazila skleněné dveře.

Lady Mountfordová seděla na pohovce a usedavě plakala. Roztržený telegram ležel na zemi a opodál stál majordom Moston se zděšeným výrazem ve tváři.

„Slečno Lucio, díky bohu,“ zvolal, když se dívka objevila.

„Mamá! Mamá, co se stalo?“ vykřikla a vrhla se matce kolem krku.

Lady Mountfordová přes slzy nedokázala promluvit. Skryla si tvář a pouze ukázala na telegram na zemi.

„Ach ne,“ vydechla Lucia, když ho zvedla.

„Prosim urychlene me kontaktujte – stop – RMS Titanic se potopil – stop – lord Mountford nebyl mezi prvnimi zachranenymi – stop – Henry Urwin,“ stálo v něm.

Lucii ztuhla krev v žilách, když dočetla. Pan Urwin byl jejich právník a rodinný přítel.

Lucia ani její matka nechtěly, aby lord Mountford odjel do New Yorku. Ten však na radu svého obchodního partnera, sira Arthura McAllistera, chtěl investovat peníze do newyorských továren.

Když tam Lucia seděla s telegramem v třesoucí se ruce, jen málo věděla o tom, jakou roli sir Arthur v jejich životech ještě sehraje.

„Mamá,“ zeptala se a snažila se uklidnit, „volala jste panu Urwinovi?“

„Ach Lucio, já nemohu. Co když to nepřežil?“

„Mamá, pan Urwin píše, že není na seznamu prvních zachráněných, ne že zemřel.“

„Lucio, myslela jsem si, že vůbec neměl odjíždět. Jako bych měla tušení, že se stane něco zlého.“

Lucia polkla.

Musela sebrat všechnu svou odvahu a zatelefonovat panu Urwinovi. Musela.

„Mostone, požádejte Bridget, aby mamá okamžitě přinesla její čichací sůl,“ nakázala mu pevným hlasem.

„Jistě, slečno,“ odvětil. Ani on nebyl schopen skrýt své emoce.

Moston sloužil lordu Mountfordovi mnoho let a považoval ho za dobrého zaměstnavatele. Co bude tato změna znamenat pro služebnictvo?

Lucia přecházela sem a tam přes salon a čekala, až se objeví Bridget. Ta vstoupila do pokoje zakrátko a přinesla malou lahvičku čichací soli, kterou matka už po mnoho let používala.

Lady Mountfordová měla podlomené zdraví a mdloby mohlo vyvolat téměř cokoli. Úder hromu, trhnutí kočáru. Dokonce i služebnictvo se naučilo, že musí do místnosti vstoupit tak, aby je slyšela, jinak riskují, že omdlí překvapením.

Bridget pobíhala kolem své paní a mluvila na ni uklidňujícím hlasem.

„No tak, mylady. Zhluboka se nadechněte a inhalujte. Zakrátko se budete cítit mnohem lépe.“

Lucia si hrála se střapci na stínidle lampy. Dokáže sebrat tolik odvahy, aby zašla do haly a zvedla telefon?

Bývala by radši nastartovala rolls-royce, zajela do Londýna a promluvila si s panem Urwinem osobně, ale nechtěla tu nechat matku samotnou.

Uběhla dlouhá doba, během níž se Lucia snažila utišit srdce, které jí bušilo, jako by jí mělo vyskočit z hrudi.

Pak naoko klidně vešla do haly.

Telefon jim instalovali docela nedávno. Trval na tom její otec, který měl obavy o matčino zdraví, a Lucii nyní přišlo ironické, že se nyní použije kvůli němu, a ne kvůli ní.

Zvedla sluchátko, přiložila si ho k uchu a po krátké chvíli se ozvalo: „Ano, mylady?“

„Tady je slečna Mountfordová, Joyce,“ řekla tiše, když rozeznala hlas operátorky. „Spojila byste mne prosím s Chancery 212?“

„Jistě, slečno Mountfordová.“

Konečně na druhém konci uslyšela hlas jednoho z úředníků pana Urwina.

„Dobrý den,“ řekla hlasitě, protože se jí signál zdál trochu slabý. „Mohla bych, prosím, mluvit s panem Urwinem? Tady je slečna Mountfordová ze Shilborough.“

Úředník položil sluchátko a dívka nervózně čekala, než ho zvedne pan Urwin.

„Dobrý den, slečno Mountfordová.“

„Pane Urwine. Dostaly jsme váš telegram. Papá –“

„Moc mne mrzí, že musím být nositelem špatných zpráv, slečno Mountfordová. Pochopili jsme, že se něco děje, když jsme zaslechli v Lloyds zvonit zvon z Lutine. Očekávám, že podrobnější zprávu přinesou zítřejší noviny. Je to strašlivá, strašlivá tragédie!“

„Psal jste, že papá nebyl na prvním seznamu přeživších. Nemáte nějaké další zprávy?“

„Jeden z mých zaměstnanců je nyní v kancelářích White Star Line. Vrátí se okamžitě, jakmile se dozví něco, co by vám mohl říci. Dopisují seznam přeživších, kteří se dostanou na břeh. Příbuzní prý obsadili kanceláře. Jen nebesa vědí, co se stane zítra, až to otisknou noviny.“

„Ale papá –“

„Drahoušku, je velká šance, že to přežil ve zdraví. Zdá se, že většina mrtvých pochází z řad námořníků nebo pasažérů z druhé třídy. Na seznamu přeživších jsou skoro všichni z první třídy.“

Lucia zaváhala – už párkrát parníkem plula a četla příběhy o námořních neštěstích. Copak při zachraňování nedostávaly přednost ženy a děti?

„Byli na prvních seznamech nějací muži?“ zeptala se s přemáháním.

Nastalo dlouhé ticho a jí se zmocnil strach. Hrdlo se jí stáhlo.

Konečně pak Urwin odpověděl: „Jen málo. Nechtěl jsem vás zbytečně plašit, ale na druhou stranu jsem chtěl, abyste se to dozvěděly dřív, než si to přečtete v novinách. Na východním pobřeží Ameriky mají stále ráno, a tak věřím, že se brzy dozvíme více.“

Lucia mu poděkovala a zavěsila. Hlavou se jí honil milion myšlenek.

Pokud se mému papá něco přihodilo, nikdy neodpustím siru Arthuru McAllisterovi, že ho poslal vstříc takovému osudu, rozhodla se, když zamířila do salonu.

Její matka ležela na pohovce podepřená polštáři. Bridget kolem ní běhala a snažila se ji přimět, aby vypila sklenici brandy.

„Jen si lokněte, mylady. Pomůže vám to uklidnit nervy.“

Lady Mountfordová otevřela oči a spatřila, že ve dveřích stojí Lucia.

„Lucio!“ zvolala. „Co říkal?“

„Nejsou žádné nové zprávy, mamá. Ale pan Urwin říká, že se ještě všichni přeživší nedostali na souš. Jakmile se něco dozví, ozve se nám.“

„Myslím, že bych nepřežila, kdybych –“

„Tiše, mamá. Dokud nemáme žádné zprávy, máme naději.“

Ale hluboko v srdci Lucia zhola nic necítila. Věděla, že její otec zahynul.

Následovaly mučivé týdny, v nichž se Lucia starala o svou nemocnou matku a obě nervózně čekaly na nové zprávy. A pak, třicátého dubna, podnikl pan Urwin cestu z Holbornu do Shilborough, aby jim sdělil smutnou novinu.

„Zemřel jako hrdina,“ řekl jim, když se lady Mountfordová zhroutila v slzách a plačící Lucia se ji snažila utěšit.

„Ukázalo se, že lord Mountford přenechal své místo v jednom ze záchranných člunů nějaké ženě s dítětem, která cestovala druhou třídou. Jeho tělo vytáhli z moře a identifikovali jej podle dopisu, který měl v kapse.“

„Pojedeme do Ameriky, abychom ho přivezly domů?“ zeptala se Lucia, která se dokázala ovládnout, zatímco její matka štkala vedle ní. „Mamá by nesnesla, aby byl pohřbený na americkém hřbitově. V novinách psali, že některé oběti pohřbili v Novém Skotsku nebo dokonce hodili do moře.“

„Jeho tělo bude posláno do Anglie v příštích několika týdnech,“ ujistil ji pan Urwin. Tvář měl popelavě bílou. „Na své náklady jsem zajistil, aby rakev převezli ze stanice Euston sem. Považuji za svou čest vám nedovolit, abyste musely tuto záležitost platit z vlastní kapsy.“

Pak Urwin své slovo dodržel a o pár týdnů později se lord Mountford vrátil do Bingham Hall. O několik dní později při pohřbu stála Lucia beze slova u téhož oltáře, u nějž stála i nyní, když sledovala, jak se její matka vdává za muže, jehož Lucia činila zodpovědným za smrt svého otce.

Nenávidím ho! Nenávidím ho! opakovala si v duchu, když vikář Brown dokončil bohoslužbu. Kdyby nebylo jeho a jeho hloupých plánů, papá by byl dnes naživu.

„A nyní vás prohlašuji mužem a ženou.“

Sir Arthur se naklonil a políbil svou novomanželku na tvář. Varhany se probudily k životu, ale Lucia je neposlouchala.

Dusila se odporem, když sledovala, jak se novopečená lady McAllisterová usmívá, když kráčí uličkou.

Lucia si všimla, že značná část shromážděných hostů jí úsměv neopětuje. Mnoho příbuzných, kteří dnes přišli do kostela, mělo na tvářích nesouhlasné výrazy. Možná si také vybavili, že to je sotva rok, co se tu shromáždili při příležitosti pohřbu jejího otce.

Mamá již na otce určitě zapomněla, pomyslela si Lucia, když se vynořila do jarního slunce. A to jsme jen pár kroků od jeho hrobu.

Lady McAllisterová však k majestátní hrobce napravo od kostelních vrat ani nezabloudila pohledem.

Přála bych si, aby pršelo, pěnila Lucia, když její matka a otčím dorazili k dokonale naleštěnému rolls-roycu, který byl pro danou příležitost speciálně nazdoben. Nový šofér jménem Briggs jim podržel otevřená dvířka a zasalutoval, když vlezli dovnitř.

A ti noví zaměstnanci, sténala v duchu. Šoféra jsme tedy rozhodně nepotřebovali. Jack, hlavní podkoní, to klidně mohl zastat.

Věděla však, že nabíráním nových sloužících si sir Arthur upevňoval autoritu. Rozčilovalo ji, že bude nyní hlavou Bingham Hall, i když tu doposud vládli Mountfordové. Lucia však neměla bratry ani sestry a vzhledem k věku její matky už asi ani žádné mít nebude.

Za to bych asi měla být vděčná, pomyslela si, když nasedla do elegantního bílého landaueru, který sir McAllister najal pro tuto příležitost, aby lidem ze Shilborough ukázal, že se s ním musí počítat.

Lucia sledovala, jak se rolls-royce probral k životu. Uvažovala, jaké to asi je, sedět v něm za volantem. Bylo to stejně vzrušující jako sedět na Hvězdě, když cválala mezi kopci?

Cesta zpět na Bingham Hall vedla přes vesnici. Pokud šťastný pár čekal, že jim podél cest budou mávat shromáždění vesničané, přepočítal se. Jen několik lidí sledovalo, jak automobil klouže po hlavní ulici. Většina z nich asi byla zvědavá, protože automobil nevídali často. Malé děti za ním běžely a nadšeně povykovaly, nikdo jiný se ale neusmíval.

Všichni si myslí, že se mamá zachovala pošetile, pomyslela si Lucia a pevně sevřela bočnice otevřeného kočáru.

V Bingham Hall bylo všechno na nohou už od časného rána. Sloužící spali málo nebo vůbec ne, protože bylo třeba připravit v tanečním sále opulentní hostinu.

V zahradě vyrostl stan, aby hosté mohli být venku a těšit se z kosatců a petrklíčů. Lucia si s hořkostí vzpomněla, jak se vloni radovala z jejich krásy jen okamžik předtím, než se jí svět rozpadl na kusy.

Po pohřbu lorda Mountforda její matka onemocněla tak vážně, že si s ní lékaři nevěděli rady. Specialisté z Harley Street se v Bingham Hall vystřídali jeden po druhém, jen aby zanechali účty na vysoké částky.

Lucia se musela naučit vést domácnost, ale všechno pro ni bylo nové a nerozuměla účetnictví. Nezdálo se jí správné, že by měla komunikovat s bankou jejího otce, a když jí přišel dopis, v němž ji informovali, že žádné další šeky už neproplatí, dokud na účet nevloží další peníze, nevěděla, na koho by se měla obrátit.

Naštěstí se Henry Urwin ukázal být opravdovým přítelem a krátce nato se už její matce udělalo lépe. Během těchto dlouhých dní je začal navštěvovat sir Arthur McAllister.

Lucia nejprve nechápala, proč matka tyto návštěvy vůbec toleruje, když však sir Arthur řekl, že si přeje hovořit o obchodních záležitostech jejího otce, dívka nemohla nic namítat. Trápily ji dopisy, které přicházely z banky a které nyní předávala panu Urwinovi. Něco jí říkalo, že věci nejsou tak docela v pořádku, ale dokud si s ní o tom pan Urwin nepromluvil otevřeně, dařilo se jí ona podezření ignorovat.

„Lucio, moc ti to sluší.“

Luciu vytrhl z myšlenek hlas Geoffreyho Charltona, bratra její nejmilejší přítelkyně Emmeline.

Geoffrey jí políbil ruku.

„Připadá mi, že je ti chladno,“ podotkl. „V polovině března možná nebyl nejlepší nápad jet landauerem.“

Lucia se zasmála.

Měla Geoffreyho moc ráda, i když o něm nikdy neuvažovala jinak než jako o Emmelinině zlobivém mladším bráškovi.

„Ano, opravdu mi trochu chladno je,“ odvětila Lucia. „Požádám Mostona, aby mi přinesl teplejší šál.“

„Byl to krásný obřad, že? A tvé mamá to velice slušelo.“

„Geoffreyi, obvykle nejsi tak taktní.“

„Nepřísluší mi komentovat spěch, s nímž se svatba odehrála,“ dodal provokativně.

„Právě jsi tak učinil,“ odtušila Lucia. „Ale teď mne, prosím, zaveď do tanečního sálu, jinak by se o to mohl pokusit některý z kamarádíčků sira Arthura.“

„Je ze severu, viď?“

„Ano, z Manchesteru,“ odvětila Lucia, když zamířili do tanečního sálu. „Vlastní tam továrnu, ale kromě toho investoval v Americe a Jižní Africe.“

„Podle jména soudím, že má skotské předky?“

„Myslím, že ano, ale ve velmi vzdálené generaci. Mamá změnila téma, když jsem se jí na to zeptala.“

„Měl jsem dojem, že jsem v jeho plnovousu zahlédl náznak zrzavé,“ zasmál se Geoffrey, „takže bych řekl, že je rozhodně poloviční Skot.“

Lucia byla ráda, že Geoffrey přišel na svatbu, i když Emmeline musela zůstat doma s ošklivým nachlazením, které ji trápilo od minulého týdne.

„Buď té lásky, Geoffrey, a doprovoď mne ke stolu,“ vyzvala ho Lucia, když vešli do nádherného, bohatě vyzdobeného tanečního sálu, v němž se stoly prohýbaly pod stříbrnými svícny a vázami s květinami.

„Mamá byla půl noci vzhůru a aranžovala je,“ ukázala Lucia na květiny. „Trvala na tom, že udělá tolik květinových aranžmá, kolik jen přes svou nemoc zvládne. Je to její koníček.“

Lucia došla ke stolu vpředu, kde už seděli její matka i nevlastní otec. Matka se na ni zářivě usmála a ukázala na židli vedle sebe.

„Sedíš tady, drahoušku, a Geoffrey, ty jsi u stolu s mou sestrou.“

Geoffrey se zdvořile usmál a na čas se s Luciou rozloučil. Ta klesla do židle s přáním, aby býval mohl zůstat s ní. Místo toho jí u jídla dělal společnost její hluchý prastrýc Hubert. Přijel sem až z Londýna a zjevně ho potěšilo, že se jeho neteř vdala podruhé.

„Muž potřebuje ženu,“ vykládal. „Já osobně jsem byl ženatý třikrát, ale nyní už takového starce žádná nechce.“

Lucia si pomyslela, že mu bude už pětasedmdesát, a cítila soucit, že se mu obtížně hledají partnerky.

„Nechtěl bych mladou ženu,“ pokračoval, když jim předložili první chod, „mám raději zralé dámy.“

Lucia zjistila, že se usmívá, i když věděla, že to nemyslel v legraci.

Během celé pětichodové hostiny pozorovala svého nevlastního otce. Byl vysoký a dobře stavěný, ale ne tlustý, a měl obyčejnou tvář – ani krásnou, ani ošklivou. Hnědé vlasy mu prokvétaly šedinami a měl plnovous, který mu propůjčoval poněkud námořnickou vizáž.

Škoda že na palubě Titaniku nebyl on, myslela si zuřivě, když se vesele smál něčemu, co říkala její matka. Proč ho mamá neprokoukla? Nejspíš je celý vzrušený, že se mu podařilo rozšířit veliké impérium McAllisterů o další kus.

I když se pyšnil titulem, Lucia věděla, že je pouhým rytířem. Dívka věřila tomu, že svým přátelstvím s rodinou Mountfordových toho hodně získal.

Pak ji náhle něco napadlo. Co by se stalo, kdyby její mamá zemřela? Zůstala by bez prostředků? Její mamá ale přece nemohla nechat dům a zbytek peněz svému novému manželovi!

Lucia mlčky uvažovala o svém osudu. Bývala by si přála, aby tu nemusela být a předstírat veselí, když jí ve skutečnosti bylo tak zoufale.

Když hostina skončila, Lucia se omluvila a zamířila nahoru, aby se převlékla. Její komorná Mary-Anne už na ni čekala s připravenou a vyžehlenou taneční róbou.

Lucia by ze všeho nejraději předstírala bolest hlavy a zůstala ve svém pokoji, ale věděla, že to nejde.

„Lady vypadá tak šťastně,“ povzdechla si Mary-Anne, když Luciu česala. „Bude zvláštní mít v domě nového pána, nemyslíte?“

„Nikdy nenahradí mého papá,“ ucedila dívka pochmurně.

Mary-Anne zrudla, když si uvědomila, že řekla něco, co neměla.

„Omlouvám se, slečno. Nechtěla jsem vás urazit.“

„Neboj se, Mary-Anne. Dům je stále po právu její, a i když si změnila jméno, je stále Mountfordová.“

„Ano, slečno.“

Mary-Anne dál Luciin účes upravovala mlčky. Na ni ani na většinu ostatních zaměstnanců neudělal nový pán žádný zvláštní dojem. Považovali ho za obyčejného obchodníka, kterému se podařilo vyšvihnout někam, kam nepatřil.

Služebníci v Bingham Hall byli velmi staromilští a byli hrdí na to, že pracují pro starobylou šlechtu, a někteří z nich proto cítili, že kvůli siru Arthurovi místo ztrácí na své hodnotě.

Když Lucia sešla dolů, sál už byl prázdný, aby se v něm dalo tančit. Hosté se přesunuli do stanu na zahradě a dívka slyšela, jak hudebníci ladí nástroje.

Pak si všimla Geoffreyho Charltona, jak vchází do sálu. Pospíšila si za ním.

„Lucio! Jak to, že jsi ještě krásnější než předtím?“

„Geoffrey, schovej si své lži pro někoho, kdo jim uvěří,“ zasmála se.

„Ale no tak, pokud si nemohu vyzkoušet své schopnosti lichotit na nejlepší přítelkyni své sestry…“

„Geoffrey, musíš mi slíbit, že první tanec věnuješ mně. Nechci, aby se toho chopil někdo z nepříjemných přátel mého otčíma.“

„Bude mi potěšením. Ale Lucio, drahoušku, cítím jistý náznak, že svého otčíma nechováš právě v lásce?“

„Víš, že ho činím zodpovědným za smrt mého papá,“ odvětila a probodla ho pohledem. „Kdyby nebylo jeho a jeho hloupých investičních plánů, papá by byl stále naživu.“

Geoffrey si povzdechl a vzal Luciu za ruku. „A kdo ví, jestli by nezemřel stejně v tom prokletém automobilu, který chtěl vždy řídit sám? Drahoušku, věřím, že když se Všemohoucí rozhodne, že nadešel čas se k němu připojit, stane se tak.“

„To je velice fatalistický názor, Geoffrey.“

„Ať už je to, jak chce, mohla bys v té myšlence najít úlevu. Ale chápu, proč ho nechceš uvítat v rodině – není jedním z nás, že?“

„Ne, Geoffrey, není. Ale neměli bychom mu vyčítat, že byl jeho dědeček barvíř. Tvrdě pracoval a nakonec získal továrnu, v níž začínal jako zaměstnanec –“

Mladík se zatvářil pohrdavě, ale pak si uvědomil, že je Lucia moderní dívka, která se na pracující třídu nedívá skrz prsty.

„Snad mi ještě neřekneš, že souhlasíš se sufražetkami?“ ucedil, když došli na taneční parket.

„Myslím si, že vdané ženy by měly mít volební právo. Copak nedáváme život mužům?“

Geoffrey se zasmál. „Určitě sis přála, abys to byla ty, kdo minulý týden zapálil rozbušku, co téměř vyhodila do vzduchu dům Lloyda George.“

Jejich politickou při přehlušily první tóny orchestru. Geoffrey si pomyslel, že pokud si Lucia nedá pozor a bude nadále vyjadřovat tak radikální názory, bude mít potíže najít si manžela.

Když ji bral do náruče, aby se mohli pustit do tance, podíval se na ni. Byla velmi pohledná, měla hezké plavé vlasy a vážné šedé oči. Byla chytrá a zábavná a měla řadu dobrých vlastností. Ale její názory –

Kdyby jen nebyly tak přímočaré a tak zoufale neženské, pomyslel si.

Lucia netušila, o čem Geoffrey uvažuje. Věděla, že je vcelku hezká, ale nebyla nijak domýšlivá ani se nepovažovala za nějak mimořádně atraktivní.

Její matka bývala vyhlášenou krasavicí, což byl jeden z důvodů, proč se do ní zamiloval lord Mountford, a i nyní zastiňovala řadu žen mladších než ona.

Sledovala, jak její matka a sir Arthur krouží po parketu za zvuků vídeňského valčíku. Byli tak elegantní a majestátní!

Kdyby mamá po smrti otce nebyla tak nemocná, nebyla by tak zeslábla a neupadla by tak snadno do jeho tenat, pomyslela si. Udělalo se jí zle pokaždé, když se její matka na sira Arthura usmála.

Valčík skončil a Lucia řekla Geoffreymu, že by příští tanec ráda vynechala.

„Není mi úplně dobře,“ vysvětlila mu. „Nejsem zvyklá pít tak brzy tolik šampaňského vína.“

Právě se chystala odejít z parketu, když ucítila ruku na rameni.

Otočila se a spatřila sira Arthura. „Lucio. Doufám, že mne coby má nová nevlastní dcera poctíš dalším tancem.“

Lucia otevřela pusu, aby ho odmítla, ale přes rameno zahlédla, jak na ni její matka gestikuluje, aby přijala. Krátce tedy kývla hlavou a dovolila mu, aby ji odvedl do středu parketu.

„Ty šaty ti sluší,“ řekl jí, když ji poněkud toporně chytil a pustili se do tance. „To je francouzské hedvábí, že?“

„Z Bond Street, ano.“

„Vsadil bych se, že jsi za ně zaplatila hotové jmění. Ach ty londýnské ceny! Obchodníci vědí, že pošetilí Londýňané zaplatí, co si řeknou, a tak podle toho patřičně šponují ceny.“

Lucia se snažila jeho poznámky nevnímat. Bála se, že kdyby něco řekla, znělo by to podrážděně.

„Víš, že na tebe pohlížím, jako bys byla má vlastní,“ pokračoval, „a právě proto bych ti rád poskytl správné vedení. Bez nadřazeného mužského rozumu ženy snadno podléhají zahálce a požitkům.“

„Papá vždy chválil mou praktickou a rozumnou povahu.“

„Která se projevuje nákupem předražených šatů na Bond Street? Pcha.“

Luciu zachvátila slepá zuřivost. Jak se jen odvažuje trousit jízlivé poznámky o jejím otci? Kdo si myslí, že je?

„Ne, Lucio. Od nynějška jsem tvůj poručník a pán domu a očekávám, že jako poslušná dívka budeš respektovat má pravidla, a ne pravidla svého otce.“

Lucia přestala tančit a pohlédla na něj. „Pane, udělalo se mi nevolno a musím se okamžitě odebrat pryč.“

Aniž by čekala, co jí odpoví, rychle odešla z parketu. Než však stačila dojít ke dveřím, dostihla ji matka.

„Lucio, co se, proboha, stalo, že se chováš tak neurvale? Urazila jsi sira Arthura.“

„Copak on může dělat nevhodné poznámky o mém otci? Mamá, přece po mně nemůžete chtít, abych nadšeně poslouchala, jak kritizuje mého papá!“

„Drahoušku, vím, že je to pro tebe složité.“

„Mamá, proč jste si ho brala tak brzy po smrti otce? Copak vám nezáleží na tom, co říkají lidé?“

„Lucio, stále jsem tvoje matka a neměla bys se mnou takto mluvit,“ vyštěkla a do očí jí vhrkly slzy. „Pojďme ven. Všichni se na nás dívají.“

Zavedla Luciu do knihovny a zavřela dveře. Pak vzala dceru za ruku. Po tváři jí tekly slzy.

„Drahoušku, chtěla bych, abys to pochopila. Kdyby nebylo sira Arthura, už bychom obě byly na ulici.“

„Co tím chcete říci?“ zeptala se Lucia třesoucím se hlasem.

„Má nemoc byla drahá a tvůj otec udělal před smrtí několik nešťastných investic. Vím, že se ti doneslo, že nemáme peníze v bance, nevíš ale, že mi pan Urwin doporučoval prodat Bingham Hall a žít ve skromnějších prostorách. Před tím nás zachránil sňatek se sirem Arthurem.“

„Ne, to nemůže být pravda,“ vydechla Lucia zděšeně.

Její matka už nezakrytě plakala.

„Je to pravda. Naše příjmy klesly na takovou úroveň, že mi pan Urwin doporučoval začít prodávat části majetku – a kromě toho jsem byla nucena – učinit jisté kroky. A během těchto složitých chvil mi byl sir Arthur velkou oporou. A když mne pak požádal o ruku, přijala jsem. Drahoušku, opravdu mne miluje. Musíš ho přijmout, tak jak jsem ho přijala já, a chovat se k němu mile.“

Veškerý odpor k němu se v Lucii nahromadil a pak se rozplakala.

Jak jen ji její matka může prosit o něco takového? Ona ho přece nemiluje, tak proč by ho měla poslouchat jako vlastního otce?

Pak se pokusila své emoce ovládnout.

Měla pocit, jako by někdo – nebo něco – nad ní převzal kontrolu a slova jí vyšla z úst jakoby proti její vůli. Vstala a rozběhla se z knihovny směrem k zahradě.

„Ne. Radši bych byla chudá a pracovala v továrně, než ho přijala za otčíma,“ zvolala a s očima oslepenýma slzami běžela k rolls-roycu zaparkovanému na příjezdové cestě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Domluvený sňatek.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.