.

poslední

VĚTA

Lisa Genova

JOTA/2021

.

Every note played

Copyright © Lisa Genova, 2018

Translation © Sylva Ficová, 2021

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-610-0

.

Věnováno rodičům

Na památku

Richarda Glatzera,

Kevina Gosnella,

Chrise Connorse

a Chrise Engstroma

.

Proč zůstávat ve vězení, když jsou dveře dokořán?

– Rúmí

PROLOG

Richard hraje druhou větu Schumannovy Fantazie v C dur, op. 17, poslední číslo svého sólového recitálu v koncertním sále Adrienne Arsht Center v Miami. Má vyprodáno, přesto necítí dost energie. Tohle místo nemá prestiž ani v něm nevyvolává děsivý stres jako Lincolnovo centrum nebo londýnská Royal Albert Hall. Možná, že o víc nejde. Tenhle recitál není nic zvláštního.

Nemá za sebou dirigenta ani orchestr, a všichni diváci tak upírají pohled na něj. Takhle to má raději. Miluje tu naprostou pozornost, tu adrenalinovou horečku z pocitu, že je hvězda. Sólo vystoupení jsou pro něj jako skok s padákem.

Jenže dnes si všiml, že celý večer hraje jen podle not, ne to, co je v nich. V duchu bloudí jinam, ke steaku, který si dá k večeři po návratu do hotelu, ke zkoumání svého nedokonalého držení těla, kritizuje se za své nezáživné vystoupení a přesvědčuje sám sebe, aby se ponořil do hudby.

Techniku má bezchybnou. Dnes není moc klavíristů, kteří by tenhle náročný, rychlý a složitý úsek zahráli bez chyby. Obvykle tuhle skladbu hraje moc rád, zvlášť ty bombastické akordy druhé věty, má rád její energii a velkolepost. A přece dnes nic necítí.

Má za to, že mnozí, ne-li všichni posluchači v hledišti nejsou dost kultivovaní, aby ten rozdíl slyšeli. Do háje, vždyť většina lidí nejspíš Schumannovu Fantazii v C dur, op. 17 nikdy neslyšela. Vždycky ho mrzí, že miliony lidí celý den poslouchají Justina Biebera a zemřou, aniž by kdy slyšeli Schumanna, Liszta či Chopina.

Být svoji, to je víc než jen nosit prsten, napadne ho. To mu před několika lety řekla Karina. Dnes večer má jen ten prsten. Hraje, jak má, a ani neví proč. Zahraje tuhle poslední skladbu a další šanci bude mít zítra večer před odletem do Los Angeles. Ještě pět týdnů na turné. Než se dostane domů, bude léto. Fajn. Léto v Bostonu miluje.

Hraje poslední fráze adagia třetí věty a jeho noty jsou jemné, působivé, nadějeplné. V tuhle chvíli už obvykle bývá dojatý k slzám a dává průchod pocitům dojetí z toho nádherného vyjádření citlivé zranitelnosti, jenže dnes to s ním ani nehne. Necítí žádnou naději.

Zahraje poslední notu, zvuk se vznáší nad pódiem a pak se rozplyne a odezní. V sále se rozhostí klidné ticho, které při potlesku praskne jako bublina. Richard se postaví před publikum. Ohne se v pase, prsty se dotkne spodní části smokingu a ukloní se. Lidé vstávají. Světla v sále teď svítí o něco víc a on vidí usměvavé a nadšené obličeje vyjadřující vděk a úžas. Znovu se ukloní.

Milují ho všichni.

A nikdo.

.

O ROK POZDĚJI

KAPITOLA PRVNÍ

Kdyby Karina vyrůstala o patnáct kilometrů dál směrem na sever nebo na jih, v Gliwicích nebo Bytomi, a ne v Zabrze, celý její život by byl jiný. Nepochybovala o tom už jako dítě. Osud člověka je ovlivněn místem stejně jako majetkem.

V Gliwicích měla každá dívka přirozené právo chodit do baletu. Ten učila slečna Gosia, která byla před ruským stanným právem slavnou primabalerínou polského národního baletu. Možnost vychovávat dceru v jinak ponurých Gliwicích se proto považovalo za výhodu, za bezkonkurenční privilegium, protože každá dívka tam mohla mít vynikající učitelku. Dívky nosily trikoty a drdoly a spřádaly naděje, že se piruetami jednou protančí z Gliwic k lepšímu životu. Karina sice nevěděla, co se se všemi těmi dívkami, které vyrostly v Gliwicích, konkrétně stalo, ale byla si jistá, že téměř všechny zůstávají uvázané tam, kde začínaly, a dnes jsou z nich učitelky nebo manželky horníků a svoje nenaplněné sny o kariéře baleríny předávají svým dcerám, tedy další generaci žákyň slečny Gosii.

I kdyby Karina vyrůstala v Gliwicích, s největší pravděpodobností by se baletkou nestala. Má hrozná chodidla, široké, nemotorné ploutve prakticky bez klenby, a statnou postavu s dlouhým trupem a krátkýma nohama. To je tělo stavěné spíš na dojení krav než na pas de bourrée. Slečna Gosia by ji nikdy nepovažovala za hvězdnou žákyni. Cenné uhlí a vejce by Karininy rodiče přestali za hodiny baletu nosit ještě dřív, než by obula piškoty. Kdyby její život začal v Gliwicích, v Gliwicích by byla ještě dnes.

Dívky v Bytomi žádné hodiny baletu neměly. Tamní děti měly katolickou církev. Chlapce připravovali na kněžství, dívky na klášter. Kdyby Karina vyrůstala v Bytomi, stala by se jeptiškou. Rodiče by byli moc pyšní. Kdyby si vybrala Boha, možná by vedla spokojený a počestný život.

Svůj život si vlastně nikdy vybrat nemohla. Vyrůstala v Zabrze a v Zabrze žil pan Borowitz, místní učitel klavíru. Neměl věhlasnou minulost jako slečna Gosia ani profesionální studio. Hodiny dával ve svém obývacím pokoji, který byl cítit kočičí močí, žloutnoucími knihami a cigaretami. Pan Borowitz byl však dobrý učitel.

Byl horlivý a přísný, ale uměl povzbudit, a co je nejdůležitější, všechny své žáky učil hrát Chopina. V Polsku Chopina uctívají jako papeže Jana Pavla II. a Boha. Polská Nejsvětější Trojice.

Karina se nenarodila s mrštným tělem baleríny, ale do vínku dostala silné paže a dlouhé prsty klavíristky. První lekci s panem Borowitzem si pamatuje dodnes. Bylo jí pět. Lesklé klávesy, bezprostřednost příjemného zvuku, příběh not vyprávěný prsty. Hned v tom našla zalíbení. Na rozdíl od většiny dětí ji nikdy nemuseli nutit, aby cvičila. Právě naopak, museli jí říkat, aby toho nechala. Nech toho hraní a udělej si úkoly. Nech toho hraní a prostři stůl. Nech toho hraní, je čas jít spát. Hraní nemohla odolat. Nemůže mu odolat dodnes.

Nakonec se pro ni klavír stal jízdenkou z tyranského Polska na Curtisovu konzervatoř v Americe a za vším, co pak následovalo. Za vším, co pak následovalo. Jedno rozhodnutí – naučit se hrát na klavír – dalo do pohybu všechno, co mělo přijít, jako kuličku v nesmyslném přístroji Rubeho Goldberga. Kdyby nehrála na klavír, nebyla by právě teď tady, na maturitním večírku Hannah Chuové.

Svou hondu zaparkuje za mercedesem jako poslední auto v řadě u krajnice nejméně tři bloky od domu Hannah v domnění, že blíž to nejde. Podívá se na hodiny na palubní desce. Přijde o půl hodiny později. Fajn. Na chvíli se objeví, poblahopřeje a odejde.

Klape podpatky po ulici – člověk metronom – a stejným tempem se dál odvíjejí i její myšlenky. Bez klavíru by nepoznala Richarda. Jaký by měla život, kdyby ho nepotkala? Kolik hodin strávila touhle představou?

Kdyby to sečetla, ty hodiny by vydaly na dny a týdny, možná i víc. Další promarněný čas. Co by mohlo být. Co nikdy nebude.

Třeba by byla spokojená, kdyby kvůli klavíru neopustila vlast. Žila by ještě u rodičů a spala v dětském pokoji. Nebo by se provdala za nudného muže ze Zabrze, horníka, který si vydělává na těžké, ale slušné živobytí, byla v domácnosti a vychovávala pět dětí. Oba ubohé scénáře se jí teď zamlouvají tím, co nerada přiznává: nebyla by osamělá.

Nebo co kdyby místo Curtisovy konzervatoře navštěvovala Eastmanovu hudební školu? Málem se to stalo. Jedno náhodné rozhodnutí. Nikdy by nepoznala Richarda. Nikdy by neudělala krok zpátky a s arogantním a nesmrtelným optimismem pětadvacetiletého člověka by nepředpokládala, že ještě dostane šanci, že se kolo osudu otočí ještě jednou, a až se zastaví, jeho všemohoucí šipka ukáže přímo na ni. Na další šanci čekala už roky. Někdy vám dá život jen jednu.

Jenže kdyby nepoznala Richarda, nebyla by tu jejich dcera Grace. Karina si představuje alternativní realitu, ve které nezplodila své jediné dítě, a přistihne se, že se jí ta varianta líbí tak moc, až si ji málem přeje. Vyhubuje si a zastydí se, že si tak hroznou myšlenku vůbec dovolila. Grace miluje víc než cokoli na světě. Pravdou však je, že dítě představovalo další kritické rozcestí podobné tomu mezi Gliwicemi, Bytomí a Zabrze. Cesta doleva přinesla Grace a Karinu připoutala k Richardovi provazem, který měla příštích sedmnáct let těsně uvázaný kolem krku jako vodítko nebo smyčku, podle toho, jaký byl zrovna den. Cestu doprava si nevybrala. Kdo ví, kam mohla vést?

Když teď kráčí klikatou kamenitou stezkou na dvůr rodiny Chuových, za každým jejím krokem se jako pes vleče lítost. Hannah přijali na University of Notre Dame, kam chtěla nejvíc. Další studentka klavíru, která jde na vysokou školu. Na klavír už tam hrát nebude. Jako většina Karininých žáků na něj chodila proto, aby si na přihlášku mohla připsat „hraje na klavír“. Motivace rodičů bývá stejná, často exponenciálně silnější a nesmlouvavá. Hannah se tedy učila etudy a jejich půlhodina týdně byla pro žákyni i učitelku bezduchá dřina.

Hraní na klavír má skutečně rádo jen pár Karininých žáků a pár jich má dokonce talent a potenciál, ale žádný nemiluje klavír natolik, aby se mu věnoval. Člověk ten nástroj musí milovat. Nemá jim to za zlé. Tyhle děti toho mají moc, jsou vystresované a příliš se soustředí na to, aby se dostaly na tu „nejlepší“ školu, než aby si dovolily rozvíjet svou vášeň. Bez vytrvalé lásky slunce a vody nevzejde květina.

Hannah však není jen tak nějaká Karinina žákyně. Od šesti let a celý první stupeň základní školy byla nejlepší kamarádkou Grace. Hrály si spolu, přespávaly u sebe, chodily spolu do skauta, na fotbal, do nákupního centra i na filmy – valnou část dětství byla Hannah jako mladší sestra Grace. Když šla Grace na střední školu a Hannah zůstala na základce, obě dívky přirozeně přešly do svých, starších a mladších, společenských kruhů. Nikdy se nepohádaly. Jejich kamarádství vydrželo i to, že je klidné proudy odnesly na samostatné, ale sousední ostrovy. Občas se navštěvovaly.

Maturita Hannah by pro Karinu neměla mít velký význam, ale vnímá ji jako ohromnou událost, jako by se vyrovnávala s větší ztrátou než se ztrátou dalšího žáka, kterého přijali na školu. Vybaví se jí vzpomínka na dobu před rokem a znovu prožívá konec Gracina dětství. Blahopřání pro Hannah nechá na stole s dárky a povzdychne si.

I když je Hannah na druhém konci rozlehlé zahrady, Karina si jí hned všimne: stojí na kraji skokanského prkna, směje se, za ní stojí řada mokrých dívek a chlapců, v bazénu jsou většinou kluci, volají její jméno a k něčemu ji popichují. Karina čeká, co to bude. Hannah se vymrští do vzduchu, skočí do vody a postříká rodiče shromážděné poblíž bazénu. Ti si stěžují, otírají si vodu z rukou a obličeje, ale usmívají se. Je parný den a chvilková sprška byla nejspíš osvěžující. Karina si mezi rodiči všimne mámy Hannah, Pam.

Když se teď Hannah odstěhuje do Indiany, Karin se už nejspíš nebude s Pam vídat. Před časem, nedlouho poté, co Grace začala studovat na střední škole, přestaly spolu chodit na čtvrteční víno. V posledních několika letech se jejich přátelství smrsklo na pár neuspokojivých okamžiků před Hanninou hodinou klavíru nebo po ní. Pam, která vozí své tři děti po celém městě sem a tam do všemožných kroužků, měla často příliš na spěch, než aby šla dál, a na Hannah vždy čekala v autě s puštěným motorem. Karina jí každé úterý v 17:30 zamávala od vchodu a Pam odjela.

Dnes Karina málem nepřišla. Byla na rozpacích z toho, že se tu objeví sama. Jako přirozená introvertka o svém manželství téměř nemluvila a ještě méně mluvila o svém rozvodu. Pokud špinavé prádlo nepral ani Richard, a to je skoro jisté, podrobnosti neví nikdo. Mlýn klepů sice něco mlel, ale scénář dramatu jaksi nikdo nedodal. Někdo musí být v právu a někdo ne. Z toho, jak na ni ostatní mlčky zírali, přestali tlachat a nasadili plastové úsměvy, Karina poznala, jakou roli dostala ona.

S Richardem soucítí zejména ženy. Samozřejmě. Vykreslují ho jako svatou celebritu. Zaslouží si být s někým elegantnějším, s někým, kdo ocení jeho výjimečnost, s někým rovnocennějším. Předpokládají, že Karina žárlí na jeho úspěchy, štve ji jeho uznání a zahořkla kvůli jeho slávě. Je jenom bezvýznamná učitelka klavíru z předměstí, která učí šestnáctileté děti bez zájmu jak hrát Chopina. Zjevně nemá sebevědomí, aby mohla být manželkou tak skvělého muže.

Nevědí. Nevědí vůbec nic.

Grace právě dokončila první ročník na univerzitě v Chicagu. Karina předpokládala, že na léto přijede domů a bude na oslavě Hannah, ovšem Grace se rozhodla zůstat na koleji a pracovat jako stážistka na projektu se svým profesorem matematiky. Na něčem o statistice. Karina je pyšná, že ji na stáž vybrali, a myslí si, že jde o skvělou příležitost. Přesto cítí bodavou bolest v žaludku, povědomé zklamání. Grace se mohla vrátit domů a strávit léto s mámou, ale neudělala to. Karina ví, že je směšné cítit se přehlížená, či dokonce opuštěná, nad jejím intelektem však vítězí emoce. Tak to s ní zkrátka je a přestavět základy není snadné, jako u každé pevnosti.

Rozvod se stal neodvratným v září během maturitního ročníku Grace a přesně o rok později se Grace přestěhovala o víc než tisíc kilometrů od ní. Nejdřív odešel Richard. Pak Grace. Karina přemýšlí, kdy si zvykne na ticho v domě, na tu prázdnotu a vzpomínky, jež v každé místnosti visí ve vzduchu tak reálně jako umělecká díla na stěnách. Chybí jí dceřino povídání po telefonu, její chichotající se kamarádky, její boty v každém pokoji, její gumičky do vlasů, ručníky a šaty na podlaze, rozsvícená světla. Chybí jí dcera.

Richard ne. Když se odstěhoval, jeho nepřítomnost jí připadala spíš jako nová přítomnost než nedostatek. Slastný klid, který zavládl po jeho odchodu, vyplňoval víc prostoru než jeho lidská podoba a kolosální ego. Nechyběl jí tehdy a nechybí jí ani teď.

Jenže když na tyhle rodinné události chodí sama, bez manžela, vyvádí ji to z rovnováhy, jako by seděla půlkou zadku na dvounohé stoličce. V tomto smyslu jí tedy chybí. Kvůli stabilitě. Je jí pětačtyřicet a je rozvedená. Svobodná. V Polsku by to byla ostuda. Teď už však víc než polovinu života žije v Americe. V místní sekulární kultuře je její situace běžná a nemá se za co stydět. Přesto se stydí. Mladou holku z Polska vyvezete, ale Polsko z ní nedostanete.

Když nepozná žádné další rodiče, zhluboka se nadechne a vydá se na dlouhou, nepříjemnou cestu směrem k Pam. Na tenhle večírek se připravovala nesmyslně dlouho. Jaké si vzít šaty, jaké boty a které náušnice? Vyfoukala si vlasy. Včera si dokonce nechala udělat manikúru. Proč? Ne že by se na Hannah, Pam nebo na některé rodiče snažila zapůsobit. A nejsou tu přece žádní svobodní muži, a navíc ani žádného nehledá.

Ví proč. Nedopustí, aby se na ni někdo podíval a pomyslel si: Chudák Karina. Její život stojí za houby a na houby vypadá i ona. Tím druhým důvodem je Richard. Pam a Scott Chu jsou i jeho přátelé. Richarda nejspíš pozvali. Mohla se zeptat Pam, jestli je Richard na seznamu hostů – ne že by na tom záleželo, jen aby věděla – ale vyměkla.

Je tu tedy nepříjemná možnost, že by tu být mohl, a ještě nechutnější myšlenka, že by se mohl ukázat se svou nejnovější hubenou dvacítkou, která by mu visela na paži a hltala každé jeho naduté slovo. Karina sevře rty, aby se ujistila, že na nich rtěnka nedělá žmolky.

Rozhlédne se po zahradě. Richard nestojí u Pam ani u skupinky rodičů u krytého bazénu. Přeletí očima bazén, grilovací ostrůvek i trávník. Nevidí ho.

Dojde k bazénu a vmísí se do kroužku Pam, Scotta a dalších rodičů. Ihned umlknou a vymění si pohledy. Čas se zastaví.

„Nazdar, jak se máš?“ zeptá se Karina.

Kroužek se podívá na Pam.

„No…“ zaváhá Pam. „Zrovna jsme mluvili o Richardovi.“

„Ano?“ vyčkává Karina a připravuje se na něco ponižujícího. Nikdo nic neřekne. „A co je s ním?“

„Zrušil turné.“

„Aha.“ Nic šokujícího. Koncerty a turné Richard rušil už dřív. Jednou nesnesl dirigenta a odmítl s ním vkročit na pódium. Jindy ho museli na poslední chvíli zastoupit, protože se opil v baru na letišti a zmeškal let. Jaký důvod má asi tentokrát. Jenže Pam, Scott a ostatní na ni zasmušile civí, jako by na toto téma měla říct něco soucitnějšího.

Žaludek jí zaplaví emoce, začnou se jí dmout vnitřnosti a přímo v jejím středu se na provizorním stupínku chystá vášnivý protest vyjadřující rozhořčení nad tím, že musí tohle řešit a že k ní Pam nemůže být ohleduplnější. Richardovo zrušené turné není její starost. Rozvedla se s ním. Jeho život už není její problém.

„Ty to vážně nevíš?“ zeptá se Pam.

Všichni čekají na její odpověď, mají sevřené rty a ani se nehnou, jako diváci, kteří se zaujetím sledují divadelní hru.

„A co? Umírá snad nebo co?“

Karina se napůl nervózně zasměje, ale nikdo ne-
reaguje. Hledá mezi rodiči odezvu, třebaže její komentář vyzněl trochu nevhodně, někoho, kdo by jí odpustil trochu černého humoru. Jenže všichni vypadají buď zděšeně, nebo odtažitě. Všichni až na Pam. Její oči prozrazují zdráhavý souhlas.

„Má ALS, Karino.“

KAPITOLA DRUHÁ

Richard leží na posteli, je vzhůru, spokojený, že prospal celou noc, má bdělé oči, nemrká a neurčitě zírá na zkroucený kus oprýskané malby na klenbě přímo nad sebou. Cítí, že to přichází, že se vkrádá neviditelná přítomnost, jako by se ve vzduchu před blížící se bouřkou vznášely nabité ionty a on mohl jen v klidu ležet a čekat, až to přejde.

Je doma ve své ložnici, přitom se měl probudit v newyorském hotelu Mandarin Oriental. Včera večer měl hrát sólový recitál v sále David Geffen Hall v Lincolnově centru. Lincolnovo centrum má moc rád. Ty téměř tři tisíce míst byly už měsíce vyprodané. Kdyby byl v hotelu, chystal by se objednat si snídani. Možná pro dva.

Jenže není ani v newyorském hotelu, ani ve společnosti krásné ženy. Je sám v posteli ve svém bostonském bytě na Commonwealth Avenue. A i když má hlad, čeká.

Jeho agent Trevor rozeslal tiskovou zprávu o zrušení turné s tvrzením, že Richard má zánět šlachy. Nechápe, jaký má smysl zveřejňovat tuto zavádějící informaci. Buď kousnou do kyselého jablka teď, nebo později. Tak jako tak hlaveň jasně míří na Richardovu hlavu. Je pravda, že nejdřív předpokládal, že jde o zánět šlach, tedy zoufale nepříjemné, ale běžné postižení, které by se vyléčilo klidem a fyzioterapií. Deptalo ho už to, že si bude muset několik týdnů od klavíru odpočinout, a obával se, co to udělá s jeho hraním. To bylo před sedmi měsíci, což je celá věčnost. Co by dal za zánět šlach.

Možná, že si to Trevor ještě nepřiznává. Na podzim má Richard hrát s Chicagským symfonickým orchestrem. Jeho agent to vystoupení zatím nezrušil pro případ, že by se Richardův stav nějak zlepšil. Rozumí tomu. I teď, šest měsíců po diagnóze, pořádně nechápe, co mu je, co se bude dít. Během dne, třeba když si čte nebo pije kávu, je často bez příznaků. Cítí se úplně normálně a na posledních několik měsíců úplně zapomene. Anebo se to v něm bouří.

Neuroložka se spletla. Jde o virus. O skřípnutý nerv. Lymskou boreliózu. Zánět šlach. Dočasný problém, a teď se vyřešil. Nic se neděje.

A pak jeho pravá ruka při Rachmaninovu Preludiu v G-moll neudrží rytmus: snaží se dohnat tempo, ale nejde to. Nebo upustí poloprázdný šálek kávy, protože je moc těžký. Nebo nemá sílu manipulovat s kleštičkami na nehty. Podívá se na groteskně dlouhé nehty na své levé ruce a na úhledně zastřižené nehty na té pravé.

Tohle není dočasný problém.

Na podzim si v Chicagu nezahraje.

Je nahý, vždycky spal nahý. Všechny ty roky vedle Kariny v upnutém flanelovém pyžamu a podkolenkách. Snaží se představit si ji nahou, ale dokáže si vybavit jen ostatní ženy. Za normálních okolností by ho to vzrušilo a příjemné rozptýlení masturbací by právě teď uvítal, ale hrozné očekávání toho, co přijde, v něm vzbuzuje úzkost a penis mu leží bezvládně a nehybně jako ostatní části těla.

Tělesné teplo pod přikrývkou vytvořilo příjemnou ulitu, která ostře kontrastuje s nehostinnou teplotou ložnice. Když ze sebe shazuje prostěradlo a přikrývku, připravuje svou kůži na šok z ostrého studeného vzduchu. Chce se vidět, až to přijde.

Prohlíží si své paže, každičký kloub každého prstu, zvlášť ukazováček a prostředníček pravé ruky. Při dýchání hodnotí nepravidelnosti na svém hrudníku a břichu. Podívá se na svoje nohy a prsty u nohou, má vybičované smysly a je ve střehu jako lovec vyhlížející záblesk bílé kožešiny.

Čeká a jeho tělo připomíná hrnec s vodou na sporáku nastaveném na maximum. Je jen otázkou času, kdy to v hrnci začne vařit. Doufá samozřejmě, že to nepřijde. Ale jak tam leží, ten povědomý pocit procházející tělem také zvráceně vítá.

Povrch prorazí první bublina, puknutí v levém lýtku. Několik vteřin tam v úvodním aktu vibruje a poté skočí do pravého čtyřhlavého svalu těsně nad kolenem. Pak se zachvěje spodní část pravého palce. Znovu, zas a znovu.

Pohled na křeč zrovna ve svém dominantním palci nesnese, přesto se od něj nemůže odtrhnout. Tiše smlouvá s mikroskopickým nepřítelem ve vlastním těle. Ten si razí cestu dál, protože čirou náhodou ví, že nad jeho záměry nemá Richard žádnou moc. Ruku nechá na pokoji a postupuje dál prostorem mezi kůží a vazivovými tkáněmi, jako myš provrtávající stěny domu, a napadne pravý biceps. Pak spodní ret. Tyhle rychlé, vibrující záchvaty v rychlém sledu probublávají z jedné části těla do druhé, jako když kypí vařící voda.

Někdy záškuby zůstávají na jednom místě. Včera se zasekly asi ve čtvrtině pravého tricepsu a v přerušovaných, opakovaných impulsech se stahovaly několik hodin. Usídlily se tam, začaly bláznit, zamilovaly se a nemohly se dostat dál, a Richard panikařil, že už to nikdy nepřestane.

Přesto s naprostou jistotou ví, že ano. Jednou ty záškuby v každé jednotlivé svalové skupině – v pažích, nohou, ústech, bránici – úplně přestanou, měl by se s nimi tedy smířit. Být za ně vděčný. Znamenají, že má ještě svaly, že je ještě schopný reakce.

Prozatím.

Jeho motorické neurony otrávil koktejl z toxinů podle receptu, který nezná jeho lékař ani žádný vědec na světě, a celý jeho motorický neuronový systém se vydal po spirále smrti. Neurony mu odumírají a svaly, které živí, doslova hladovějí. Každým záškubem se nějaký sval zajíkne, zalapá po dechu, prosí o záchranu.

Zachránit se nedají.

Ale mrtvé ještě nejsou. Jako když ho kontrolka v autě upozorňuje, že dochází palivo, i tyto fascikulace jsou včasným varováním. Jak tak nahý a v chladu leží v posteli, začne počítat. Za předpokladu, že mu při rozsvícení kontrolky v nádrži zbývá necelých osm litrů paliva a jeho BMW při jízdě městem spotřebuje při střízlivém odhadu deset litrů na sto kilometrů, mohl by ujet dalších osmdesát kilometrů, aniž by mu došlo palivo. Představuje si ten scénář. Spotřebuje poslední kapku benzínu. Ozubená kola motoru se přestanou otáčet. Zadřela se. Vůz zastavil. Odepsaný.

Pocítí záškub v pravé části spodního rtu. Aniž by rozuměl biologii, napadne ho, kolik svalového paliva zůstává v jeho těle a přeje si, aby ty záškuby šly vypočítat.

Kolik mu zbývá kilometrů?

KAPITOLA TŘETÍ

Karina projde kolem asi pěti bloků na Commonwealth Avenue, sotva věnuje pozornost okolí – vrabci okusují drobky z muffinu, který spadl pod lavičku v parku, skateboardista má na holé hrudi tetování lítého draka a když prosviští kolem, je slyšet agresivní hrkání koleček, mladý asijský pár se prochází bok po boku, ruku v ruce, vane větřík, který jde cítit cigaretovým kouřem, v kočárku naříká dítě, někde štěká pes a na každé křižovatce se odehrává choreografie střídajících se automobilů a chodců – a místo toho je zahleděná do sebe.

Srdce jí bije rychleji, než vyžaduje rychlost chůze, a to ji znervózňuje. Není její tepová frekvence reakcí na její dřívější nervozitu? Přidá do kroku ve snaze synchronizovat svou vnější činnost s vnitřní fyziologií, až má pocit, že spěchá, protože jde pozdě. Bezděčně se podívá na hodinky. Nemůže přece přijít brzy nebo pozdě, když Richard ani neví, že přijde.

Zapotila se. Na dalším rohu se zastaví, čeká na zelenou, vytáhne z kabelky kapesník, zajede s ním pod košili a utře si podpaží. Sáhne po dalším kapesníku, ale nemůže ho najít. Čelo a nos si otře rukama.

Dojde na Richardovu adresu a zastaví dole u schodiště, aby se podívala do oken ve čtvrtém patře. Nad střechami honosných budov na druhé straně ulice se tyčí věže kostela Nejsvětější Trojice a skleněná okna mrakodrapu Centra Johna Hancocka. Richard má krásný výhled.

Tahle ulice ve čtvrti Back Bay je zvlášť nóbl a bydlí tu bostonská smetánka, příbuzní sousedů ze čtvrti Beacon Hill. Richard bydlí ve stejném bloku jako mnozí členové bostonské elegantní elity – prezident firmy BioGO, chirurg z Massachusettské všeobecné nemocnice nebo čtvrtý z generace majitelů dvě stě let staré umělecké galerie na Newbury Street. Richard vydělává slušné peníze, na klavíristu až výjimečné, tahle adresa je však výrazně nad jeho možnosti a pravděpodobně je projevem krize středního věku. Je takovým jeho lesklým červeným Porsche. Musí být zadlužený až na půdu.

Neviděla ho od maturity Grace, tedy víc než rok. A tady nikdy nebyla. I když, dvakrát sem jela autem, pokaždé v noci a pokaždé údajně proto, aby se vyhnula provozu, což znamenalo, že cíleně sjela z cesty, kterou jezdila obvykle z centra Bostonu domů, zpomalila na šnečí tempo, jež sice bylo dost rychlé na to, aby ji troubením nepoháněla auta za ní, ale dost pomalé na to, aby postřehla míhající se vysoké stropy a nespecifickou zlatavou záři obydleného domova.

Zazlívá mu, že se odstěhoval a na novém místě začínal úplně znovu on. Vzpomínky na něj ji pronásledují v každém pokoji jejich kdysi společného domova, přičemž ty dobré, které jsou vzácné, ji znepokojují stejně jako ty četnější, špatné. Vyměnila jejich matraci i nádobí. Ze stěny v obývacím pokoji sundala zarámovanou svatební fotku a místo ní pověsila pěkné zrcadlo. Přesto je to jedno. Je přesně tam, kde ji nechal: pořád žije v jejich domě a otisk jeho energie v něm zůstává jako skvrna od červeného vína na bílé halence. I když tu zahnědlou skvrnu vypere tisíckrát, nechce zmizet.

Mohla se odstěhovat, zvlášť teď, když Grace odešla na vysokou školu. Jenže kam by šla? A co by dělala? Její tvrdohlavost, ta neproniknutelná podstata její osobnosti, se odmítá těmito otázkami vůbec zabývat a nanejvýš je označí za nesmysl. Proto zůstává na místě, přikovaná v třípokojovém koloniálním muzeu svého zničeného manželství.

Když se Karina s Richardem rozešli, Grace už měla řidičský průkaz, a „k tátovi“ tak mohla jezdit sama. Do jeho staromládeneckého hnízdečka. Karina vyjde po schodech ke dveřím jeho domu a ucítí hořkost v ústech. Na posledním schodu cítí hořkost i v žaludku a její vnitřní monolog už omílá do mikrofonu slovo znechucení. Je jí na nic. Jenže ona nemocná není, připomene si. To Richard.

Hořkost v žaludku se převrací a kvasí. Proč tu je? Co chce říct nebo udělat? Nabídnout lítost, soucit, pomoc? Vidět na vlastní oči, jak je na tom špatně, jako když řidiči zvědavě projíždějí kolem místa nehody, aby se dobře podívali na vrak auta, než zase pojedou dál?

Jak bude vypadat? Kromě Stephena Hawkinga nemá žádný referenční bod. Maňásek bez rukou, ochrnutý, vyhublý, neschopný dýchat bez přístroje, končetiny, trup a hlava posazené na vozíku jak poddajná hadrová panenka vycpaná vatou, hlas generovaný počítačem. Takhle bude vypadat Richard?

Možná ani nebude doma. Třeba je v nemocnici. Měla nejdřív zavolat. Jenže to jí jaksi připadalo děsivější než sebrat odvahu a ukázat se bez ohlášení u domovních dveří. Částečně věří, že mu tu nemoc způsobila ona, i když ví, že takové uvažování je narcistně absurdní. Kolikrát si přála, aby byl mrtvý? Teď umírá a ona je opovrženíhodná, zlá a hrozná ženská už proto, že si vůbec něco takového přála, ba co hůř, že ji to zvráceně těšilo.

Stojí před zvonkem napůl rozhodnutá zazvonit a napůl se otočit a odejít a tyto ostré protiklady ji chvílemi vtahují a zase vytahují z bažiny nejistoty. Kdyby hrála hazardní hry, vsadila by si, že odejde. Pak se probere z netečnosti, zazvoní a překvapí sama sebe.

„Haló?“ ozve se v interkomu Richardův hlas.

Karina ucítí srdce až v sevřeném, podrážděném hrdle. „Tady Karina.“

Zastrčí si vlasy za uši a povytáhne ramínko podprsenky, které se jí nepříjemně lepí na zpocené tělo. Čeká, až ji pustí dovnitř, ale nic se neděje. Sklo ve dveřích je zatažené neprůhlednými bílými závěsy, takže není vidět, jestli někdo přichází. Pak uslyší kroky. Otevřou se dveře.

Richard mlčí. Karina čeká, že bude ohromený, že přišla, to se však nestane. Nehne ani brvou, jen oči naznačují úsměv: není zrovna nadšený, že ji vidí, ale něco ho uspokojilo. Jako by se ukázalo, že měl pravdu, a ona si se srdcem až v krku uvědomuje, že tahle návštěva byl hrozný nápad. Oba dál mlčí, a i když tato neverbální zbabělá hra trvá jen asi dvě vteřiny, zpomaleně a bolestně překračuje hranice prostoru a času.

„Měla jsem zavolat.“

„Pojď dál.“

Karina vychází za ním do třetího patra a studuje přitom jeho jistý, stabilní a normální krok. Levou rukou klouže po zábradlí, a přestože se ho nepouští, nezdá se, že by se o ně opíral. Není to zábradlí pro postižené. Zezadu vypadá úplně zdravě.

Byly to drby.

Je hloupá.

V bytě ji Richard zavede do moderní, chlapské kuchyně z tmavého dřeva a nerezové oceli a s černou kuchyňskou linkou. Nabídne jí stoličku u ostrůvku otočenou směrem do skrovně zařízeného, uklizeného, ale osobitého obývacího pokoje – s velkolepým klavírem Steinway, hnědou koženou pohovkou, orientálním kobercem z jejich kamrlíku, přenosným počítačem na psacím stole u okna a s knihovnou. Typický Richard.

U kuchyňské linky stojí v pozoru armáda nejméně dvou desítek láhví vína, před Richardem stojí jedna s odzátkovaným hrdlem a u paty sklenice je červená loužička. Miluje víno, myslí si o sobě, že je znalec, a rád si nějaká lepší vína dopřává po představení, při oslavě úspěchu, na dovolené nebo aspoň u večeře. Ale teď je středa krátce před polednem.

„Mám je přímo od vinaře. Tohle Château Mouton Rothschild z roku 2000 je vynikající.“ Richard vytáhne ze skříňky sklenku. „Dáš si se mnou?“

„Ne, díky.“

„Tahle,“ zamáchá Richard rukou mezi nimi sem a tam, „neočekávaná návštěva nebo co to je, si říká o alkohol, nemyslíš?“

„Měl bys tolik pít?“

Richard se zasměje. „Dnes to nebudu řešit. Zítra, zítra a zítra.“

Popadne jednu už otevřenou láhev – je černá a má vyražený znak zlaté ovce –, nalije jí plnou sklenici a Karininu odpověď ignoruje. Karina upije a pak se z povinnosti, nezaujatě usměje.

Richard se znovu zasměje. „Pořád máš jazýček vybíravý asi jako hospodářské zvíře.“

Je to pravda. Nepozná rozdíl mezi drahou láhví vína Mouton a džbánkem stáčeného vína a je jí to fuk. Obě tyhle vlastnosti Richarda vždycky doháněly k šílenství. Věrný své blahosklonnosti ji v podstatě nazval hloupým prasetem. Karina zatne zuby, spolkne komentář, který má už už na jazyku, a potlačí nutkání vychrstnout mu to víno za sto dolarů do obličeje.

Richard zakrouží sklenkou, přivoní, upije, zavře oči, čeká, polkne a olízne si rty. Otevře oči a ústa a podívá se na ni, jako by měl právě orgasmus nebo viděl Boha.

„Jak to, že to nedokážeš ocenit? To načasování je dokonalé. Ochutnej ještě. Nevoní po třešních?“

Karina zkusí další doušek. Ujde. Třešně necítí. „Nepamatuju si, kdy jsme si naposled dali láhev vína.“

„Před čtyřmi lety, v listopadu. Právě jsem přijel z Japonska, unavený z letadla. Uvařila jsi zelné rolky a vypili jsme láhev Châteaux Margaux.“

Zírá na něj překvapená a fascinovaná. Na ten večer, který si Richard tak pohotově a s láskou vybavil, neměla žádnou vzpomínku a neuvědomuje si, jestli pro ni zkrátka nebyl dost významný, nebo jestli ta vzpomínka vybledla a vytlačilo ji příliš mnoho jiných zážitků. Zvláštní, jak se příběh o jejich životě může naprosto lišit podle toho, kdo jej vypráví.

Podívají se jeden druhému do očí. Richard vypadá o trochu starší, než si ho pamatuje. Nebo ne starší. Smutnější. A má jasněji řezané rysy. I když byl vždycky hubený, určitě zhubl. A nechal si narůst plnovous.

„Vidím, že ses přestal holit.“

„Zkouším něco nového. Líbí se ti to?“

„Ne.“

Richard se zakření a dá si další doušek vína. Prstem poklepe na okraj sklenice, mlčí a Karina přemýšlí, jestli se rozhoduje, čím by ji vyprovokoval, nebo je jen zdrženlivý. Zdrženlivost by u něj byla novinkou.

„Takže jsi zrušil turné.“

„Jak ses to dozvěděla?“

„V časopisu Globe psali, že jde o zánět šlach.“

„Tak proč jsi tady? Abys to zkontrolovala?“

Popichuje ji, chce, aby to vyslovila, aby řekla ta tři písmena, a Karině se znovu příliš rychle rozbuší srdce. Zvedne pohár ke rtům, vyhne se tak odpovědi na jeho otázku a s douškem vína polkne i skutečný důvod, proč přišla.

„Dřív jsem si myslela, že někdy rušíš turné jen proto, abys na sebe upřel pozornost.“

„Karino, v příštích třech týdnech nechám na holičkách několik tisíc lidí, kteří měli v plánu věnovat mi pozornost celý večer. Zrušené turné je úplným opakem touhy po pozornosti.“

Znovu se podívají jeden druhému do očí a vymění si energii, která představuje něco mezi intimním spojením a zúčtováním.

„Tvoji pozornost to samozřejmě upoutalo,“ usměje se Richard.

Potom strčí nos do poháru, přičichne a vypije zbývající doušek. Podívá se na láhve na lince a ze zadní řady vytáhne jednoho vojáka. Nasadí otvírák na horní část hrdla a začne s ním kroutit, ale než trochu pohne zátkou, začne mu vypadávat z ruky. Sundá otvírák z láhve, zkoumá hrdlo a přejíždí po něm prstem. Ruku si otře do kalhot, jako by byla mokrá.

„Tyhle špunty zalité voskem se blbě otvírají.“

Přesune otvírák, snaží se a snaží, ale kloužou mu prsty a nad kroutícím mechanismem nemají vládu. Karina už mu málem nabídne, že to udělá za něj, on toho ale najednou nechá a mrští otvírákem přes celou místnost. Karina se instinktivně přikrčí, i když dráha otvíráku ji nijak neohrožovala.

„A je to,“ oboří se na ni Richard. „Na to ses přišla podívat, že?“

„Nevím. Nevěděla jsem to.“

„Už jsi spokojená?“

„Ne.“

„Proto jsi sem přišla. Abys mě viděla takhle poníženého.“

„Ne.“

„Už nemůžu hrát, ne dost dobře, a už nikdy hrát nebudu. Proto se moje turné zrušilo, Karino. To jsi chtěla slyšet?“

„Ne.“

Upřeně se mu dívá do očí, stát tváří v tvář jeho zuřivosti ji naprosto děsí.

„Tak proč jsi tady?“

„Myslela jsem, že bych měla.“

„Podívej se na sebe, zničehonic je z tebe příkladná katolička, kterou zajímá, co je správně a co špatně. Při vší úctě, moje milá, ty bys dobro od zla nepoznala, i kdyby ti nakopalo prdel.“

Karina zavrtí hlavou, otrávená a znechucená, že si nemohla pomoct. Postaví se. „Nepřišla jsem, abys mě urážel.“

„Ale jdi ty. Nikdo tě neuráží. Přestaň to říkat. Vymyla jsi Grace mozek. Proto se se mnou nechce bavit.“

„Z toho mě neobviňuj. Jestli s tebou nemluví, tak možná proto, že jsi vůl.“

„Nebo možná proto, že její matka je pomstychtivá mrcha.“

Karina vezme láhev, kterou nemohl otevřít, za hrdlo a práskne s ní o okraj linky. Zbytek hrdla, co jí zůstal v ruce, upustí na zem a ustoupí od rozšiřující se louže vína na podlaze.

„Tohle po třešních voní,“ řekne s roztřeseným hlasem.

„Odejdi. Okamžitě.“

„Mrzí mě, že jsem vůbec přišla.“

Práskne za sebou dveřmi a seběhne tři patra, jako by ji pronásledoval. Myslela to tak dobře. Jak to, že se to tak pokazilo?

Jak to, že se všechno tak pokazilo?

Ze všech stran na ni doléhá vztek a smutek a najednou se cítí slabá, jako by se jí podlamovaly nohy, byla vyčerpaná a nemohla jít dál. Posadí se na nejvyšší schod malé verandy, odkud má nádherný výhled – na běžce na ulici, holuby v parku, věže kostela Nejsvětější Trojice a modrá okna mrakodrapu. Je jí fuk, kdo ji uvidí nebo uslyší. Rozpláče se.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Richard se posadí ke klavíru poprvé po třech týdnech od 17. srpna, kdy to vzdal jeho pravý ukazovák. Cvičí s ním každý den. 16. srpna s ním mohl jen nepatrně poklepat. Na tomto úspěchu lpěl a pohyb, který vyžadoval ohromné psychické a fyzické úsilí a vypadal spíš jako slabý třes než poklepání, dojemně oslavoval. Svou celoživotní naději vsadil na prst, který dokázal před osmi měsíci tančit po klávesách i při těch nejsložitějších, atleticky náročných skladbách, aniž by byl mimo rytmus, a každou notu zahrál s tou správnou mírou síly.

FORTISSIMO!

Diminuendo.

Ukazováček i každý prst pravé ruky je jemně kalibrovaný nástroj. Když při cvičení udělal jedinou chybu, pokud jednomu z prstů chybělo sebevědomí, síla nebo paměť a klopýtl, okamžitě přestal hrát a skladbu začal znovu od začátku. Žádný prostor pro chyby. Jeho prsty nepotřebovaly výmluvu.

Před osmi měsíci měla jeho pravá ruka pět nejlepších prstů na světě. Dnes má celou pravou paži i ruku ochrnutou. Pro něj zemřela, jako by už patřila mrtvole.

Levou rukou zvedne bezvládnou dlaň, položí ji na klávesy, pravý palec na prostřední C a malíček na G. Cítí chladnou eleganci kláves a smyslný, svůdný dotek. Klávesy si říkají o pohlazení, jsou k dispozici a jsou vstřícné, jenže on se na žádnou reakci nezmůže a zažívá ten nejkrutější okamžik svého života.

V hrůze zírá na povadlou ruku na krásných klávesách. Nejenže je nehybná, takže vypadá jako mrtvá, prsty se vůbec neohýbají. Celá jeho ruka je příliš rovná, příliš plochá, bez tónu, osobitosti, možnosti. Je atrofovaná, ochablá, nemohoucí. Vypadá uměle, jako halloweenský kostým, hollywoodská rekvizita, protéza z vosku. Nemůže patřit jemu.

Vzduch v místnosti houstne a je příliš těžký až nedýchatelný a Richard si podle všeho nemůže vzpomenout, jak se nadechnout. Zachvátí ho panika. Položí na klávesy prsty levé ruky, natáhne paži, zvedne zápěstí, ohne prsty, jež si vychutnávají dotyk kláves, a zprudka se nadechne. Plíce se mu naplní vzduchem, jako by běžel o život, zatímco zoufalé oči hledají klávesy a obě ruce pátrají, co mají dělat. Co s tím sakra?

Začne hrát Brahmse: skutečné noty jen levou rukou a ty pro pravou alespoň v duchu. Tento padesátiminutový koncert hrál loni v létě v Tanglewoodu s Bostonským symfonickým orchestrem. Hrál co nejdokonaleji a uměl těch osmaosmdesát stran zpaměti. Některé večery je hudba dobře zahraná a sklidí potlesk a jindy je nadskutečná. Pro ty nadskutečné večery žil.

Toho večera na trávníku byl celý orchestr víc než pouhé uskupení, co hraje Brahmse. Byl zprostředkovatelem, který vdechuje hudbě život, a Richard cítil extatické, energické spojení mezi svou duší, dušemi ostatních hudebníků, duší publika na trávníku a duchem not. Prožitek z té alchymie neuměl nikdy dostatečně popsat. Popisovat slovy kouzlo Brahmsovy hudby by bylo totéž jako použít dřevěné pravítko k měření rychlosti světla.

Při hře levačkou zavře oči, aby neviděl nehybnou mrtvolnou pravou, a toto cvičení mysli ho na chvíli uklidní. Jenže pak začne houpat tělem dozadu a dopředu, což byl zvyk, kterého se nemohl zbavit a který řada jeho učitelů kritizovala jako rušivý nebo samolibý, a pravou ruku nechtěně shodí z kláves. Celá ochromená paže mu visí z ramene jako spuštěná kotva, těžká a bolestivá a pravděpodobně zase vykloubená.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poslední věta.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.