Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Jánošík

Michal Vrba Skačanský

Copyright © 2019 Petit Press

Copyright ePub version © 2021 iAdverti

Copyright © 2019 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Jaroslav Geňo, Dušan Kroliak, Bohumil Kosa, Jana Jamrišková, Erik Bartoš

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0708-6

Pôvodná publikácia

Michal Vrba Skačanský. Jánošík. Nakladateľ a vydavateľ Franko Kabina. Praha 1880. 192 s.

Bibliografické poznámky

Jánošík. Smutnohra v piatich jednaniach od Miška Skačánskeho.

Dramatických spisov sväzok 1.

V Prahe.

Nakladateľ a vydavateľ Franko Kabina.

Tiskom dra Edvarda Grégra v Prahe

1880

PREDMLUVA

Sú doby v živote národov, kde istá revnivosť v duševnom ohľade povstáva: duchovia majú snahu po písaní, čítatelia po čítaní tak, že túžbou touto mru, jestliže sa duševným týmto žiadosťam nevyhovie.

Takáto revnivosť medzi Slováci teraz povstala a nútno jej pripísať blahonosný výsledok, jestliže sa domôže zúžitkovania.

Pravda žížeň túto po duševnom nápoji ťaško je uhasiť a najťaššie u nás, kde prostredníctvo medzi spisovateľmi a čítateľmi zchádza na toľko, že medzeru túto vyplniť nevyhnutne treba, jestliže nechceme, aby blahonosný jej zizk vystal.

Inde sprostredkúvajú toto spojenie kníhkupci a nakladatelia, čo sa výlučne s vydávaním spisov zaneprazdňujú, áno i literárne spolky všeho mena a druhu majú ten cieľ: u nás však, žial Bohu, ani jedných ani druhých niet. Bo knihkupectvo nachádza sa povšehne v rukách cudzincov, ktorí nemajú ani len smyslu pre duševné potreby národa nášho, nakladateľov vôbec niet a spolok jediný čo bol v láskavom objatí vlády zahynul.

Teraz teda kŕmenie národa literárnými plody nachádzajúc sa v cudzích rukách, cudzími a zvláštne nemeckými dielami nie že obohacujú vzdelanosť našu, ale len vydierajú peniaze naše za takie neužitočnie produkty. A práca táto darí sa im tým lepšie, že knihtlačiarska spoločnosť v Martine viacej prekladmi nežli pôvodnými prácami zaníma sa.

Pochopiac potrebu vydávania pôvodných spisov svojských, podujal som vydávanie dramatov a vôbec spisov pôvodných našich a začal som prácu túto s prítomným dielom. Aby ale aj čitatelia pohodlne prišli ku spisom, zaviedol som tak rečenú colportážu, vyšlúc svojho človeka, ktorý sosbiera odberateľov, aby sa im spisy do domu poslať mohli.

Takto teda to spojenie medzi spisovateľmi a čitateľmi zavedúc, ufám, že revnivosť naša neprejde v letargiu a zahatí sa cesta vykoristenia nás skrz nemeckých colportírov a že tak blahonosný prospech docieli sa.

V B. Štiavnici, 1880 roku v Septembri.

Fr. Kabina, vydavateľ.

OSOBY

JÁNOŠÍK, náčelník.

HRAJNOHA, SUROVEC, ILČÍK, ADAMČÍK, POTÚČÍK, UHORČÍK, GARAI, TARKO, MUCHA, ĎURICA, MICHALČÍK, súdruhovia jeho.

KRIVOHRADSKÝ, zemän.

ĽUDMILA, jeho dcéra.

KRIVÁNSKY, zemän.

BÉLA, jeho syn.

ĽUBOSLAV KRIVÁNSKY.

BABUŠA, jeho bývalá manžeľka.

Sedliak TREBUĽA s rodinou.

GUSTO jako študent so študentmi; neskôr kráľovský tajomník.

Huďci, ľud atď.

Dej sa koná v prvej polovici XVIII. storočia na Slovensku.

JEDNANIE PRVNIE

Les. Z ďaľäka videť poblkuvať ohník, okoľo neho sedí viac mužských osôb; z času na čas hrmavica a blískanie.

Výstup 1.

Jánošík sám. V národňom slovenskom odeve, okrúhly klobúčik v ruke, vystúpi a zahľadí sa na oblaky. Hrmí a blíska sa. Reční potrhaným avšak silným hlasom.)

Zúr len divý živlu, zúr len dobre, zúr len!

Nedbám, nech sa škerí celá rota pekla;

Aj tá ma nezmýli, ani neodstraší

V mojom predsevzati a vôle nezlomnej. —

Oj, hroznejšie zúri v prsiach týchto pomsta,

Ktorú verne chovám, jako mati dieťa;

Áno pomsta katom, rušiteľom blaha,

Mojej budúcnosti — a vrahom národa!

(Zabliskne sa.)

Strely, blesky božie, dolu na zem pálte,

Oh, ja vás zbožňujem! V blesku cítim silu

Boh môj, v ktorej sa mi sláva tvoja javí;

V mumlaní hromovom slyším hlas tvoj Bože,

Hlas tvoj, hnevu tvojho; a ja mu rozumiem.

Kati rodu môjho, v pekelnej slepote,

Tí ho však nečujú — lebo ho čuť nechcú.

(Zopne ruky.)

Bože všemohúci udel mi milosti,

Daj mi nástroj do rúk, buď ma sprav nástrojom

Hnevu tvojho, by som v mene tvojom mohol

Udrieť jedovatou strelou, razom na tú

Ohyzdu sodomskú; abych ju rozdŕtil

Na prach drobulinký, z ktorého by ulial

Sochu preošklivú, ošklivejšiu ešte

Od samého diabla. — Pred ňou by sa triasly

Svetové národy, vlastne jejich biedni

Trýznitelia! — Áno, o vlasti uhorská,

Ty si tá hriešnica, stovekých zločinov

A krívd verná mati! Ah, ty trpíš hriechy,

Ty ich odmeňuješ; kam ťa to privedie?

Štyristo už rokov, čo ťa podožiera

Preukrutný pajeď, až ťa celú zničí…

A tys ľahostajná! Bo nieto lekára,

Ktorý by ti ranu snažil sa vyhojiť,

Buď úd nakazený oddeliť od tela.

Áno, jedna vetev tvojích biednych synov

Je ten pajeď hrozný — a to je zemänstvo! —

(Zamyslí sa, potom pokračuje:)

Nesmiem avšak všetkých razom odsudzuvať,

I tu je vymienka medzi dobrým a zlým:

Pomstva preto len zlým! — Hor’ sa teda junač,

Von, ta von do poľa s ľudom opusteným.

Osmel sa raz päsťou, keď dobrotou neznáš,

Okovy rozdrúzgať, a nadutých vrahov

Podľa ích zásluhy — do ních aj uvrhnúť.

(V pozadí objaví sa Ľúboslav a načúva, Jánošík klakne

a pozdvihne pravicu k nebu.)

Prísahu ti skladám, Bože milostivý,

Že rod môj milený večne chcem zastávať,

Krivdy mu činené vždy mužne odrážať,

Zatvrdlivých zločincov bezohľadne trestať,

A týmto spôsobom: ukrivdeným cestu

Ku zlatej slobode kliesniť. — Od terajška

Nech sa hlas môj hlasom hromovým rozlieha

Po celom Tatránsku, po celom Uhorsku,

Ktorý buď potechou ukrivdeným ľuďom

A postrachom zlosti, katom a upýrom

Úbohého ľudu! Vyslyš že ma Bože!!

(Vstane, burka prestane, zahľadí sa a zbadá Ľúboslava.)

Kto sa semka blíži?

Výstup 2.

Ľúboslav (o hoľu sa podopierajúci, v mnížskom odeve) a predošlý.

ĽÚBOSLAV:

Starec, jak ma vidíš —

Ľúboslav mám méno.

JÁNOŠÍK:

Vítam ťa, Ľúboslav,

Vítam ťa tisíckráť, velebný starčoku,

Teraz sa pamätám ešte z mladej doby

Na meno to milé. Jako ťa zbožňuval,

Tak ťa aj zbožňuje ľud náš potláčaný;

Ľud ten ťa zbožňuje, jak nadzemskú bytnosť;

Ktorá múdrou radou, anielskou útechou

V núdzy postaveným vždycky prispievala.

Ty požívaš v ľudu úctu nekonečnú —

A nie bez základne, Boh ti zaplať za to!

(Pobozká mu ruku.)

Teraz mi však riekni, jaká tvoja žiadosť?

V čom ti môžem slúžiť?

ĽÚBOSLAV (tichým, pohnutým hlasom):

Slyšal som reč tvoju,

Jako ju i sám Boh v hromohlase slyšal.

Popraj prosím slovám sluchu, ľúby Janko,

Popraj že starcovi, šedému — otcovi,

Ktorý ťa miluje…

(Položí ruku na jeho pleco.)

… Janko, dieťa moje,

Znám ja boläsť tvoju, znám i plány tvoje;

Oj! Jánošík, tvoje bohatierske skutky

Naplnia svet jednúc náramným úžasom;

On ťa oslavovať a skvostné pomníky

Tebe stavať bude. — Ty si avšak mladý,

Mladý a predvčasný pre naše stoletie.

Teba nepochopí brať tvoja slovenská,

Jako nepochopia národy tuzemské,

Naše knieža svetlé — Jozefa druhého!

(Vzdychne si.)

Ľúby môj Janíčok! Rodu slovenskému

Svitnú však dni krásne; bo ľud náš ubohý

Mnoho Jánošíkov v lône svojom skrýva.

(Po prestávke.)

Počatého diela nezkončíš úlohu,

Bo to veľké dielo. — Ty si len predchodcom

Druhého génia, ktorý v diele tvojom

Pokračuvať bude — a vo sláve jeho

Sláviť bude rod tvoj: svojho Jánošíka.

JÁNOŠÍK (pohnutý):

Ty mi pád môj veštíš; staň sa vôľa božia!

Jako teda badám, márna snaha moja

Mojému národu, mojej vlasti drahej

Spomôcť a obľahčiť? Stone rod môj drahý,

Stone vlasť uhorská!

ĽÚBOSLAV:

Vravíš pravdu syn môj!

Stone rod náš drahý, stone vlasť uhorská —

Jedon podník — možno…

JÁNOŠÍK (radostne):

Ah vrav milý starče!

ĽÚBOSLAV:

Slúž od’ včiľ krajine!

JÁNOŠÍK (zadivený):

Čo? Slúžiť krajine?

ĽÚBOSLAV:

Tak je, krajne slúžiť. Jestli nikdy, teraz

K tomu vhodná doba. Čo nevideť, bude

Naša vlasť uhorská prevratami plná.

Doba volá k činom. — Čas by bol dokázať,

Že aj Slovák žije! Múdri vyzvedači

Na dvore viedenskom výbornú ti službu

Teraz konať môžu — len buď opaterný.

Milosť pros od Boha, a Boh ťa posilní

A zahaňbí tvojích — našich nepriateľov! —

Povedal som všetko, čo som mal povedať —

Zdravstvuj syn môj drahý, požehnanie božie

Budiž s tebou povždy…

(Odchádza.)

JÁNOŠÍK (pokročí za ním):

Pozhov ešte chvíľku. —

Ľud ťa veštcom zove, vysvetli mi teda:

Či aj iné kmeny Slávstva — jak slovenský,

Musia túže hanu i na ďalej znášať,

Putá rabstva lýzať? Uspokoj ma otče;

Veď sme mi Slovania, dietky jednej matky,

Kosť z kosti, krv z krvy — teda všetci bratia!

Keď úd jedon trpí, stone celé telo…

Ah, mne horko v srdci — ah, ja mnoho dúfam,

Veľmi mnoho dúfam, ale predca trniem.

Jaká mienka tvoja?

ĽÚBOSLAV (so zápalom):

Keď si žiadaš, staň sa!

(Po prestávke sa usadí na skalu, a pokračuje.)

Stopuj syn môj deje celého Slovanstva,

A mráz hrôzy prejde celými kosťami;

Velké ono velké prežilo už búry,

Jako žiadon národ celej Europy,

Nezhynulo avšak! Avari a Huni,

Gôti a Tatari a rady národov

Jak blesk razom vzniklé — zanikli v rýchlosti,

Bo to boli všecia naší trýznitelia;

Jamu nám kopali, samí padli do nej,

A hviezda Slovanstva znovu zasvietila —

Avšak nie predošlým — ale smutným svetlom.

Ah len polovica slovanskej rodiny

Ztriasla puto rabstva; druhá polovica

Ešte posiaľ stone, vyschlé ruky zpýna

K nebeským výšinám… modlí sa, modlí sa —

Za koho? Za sebä…

JÁNOŠÍK (smutne):

Roď moja úbohá!

ĽÚBOSLAV:

Príde avšak doba, doba strašnej pomsty

Na katanov naších! Nad hrdým Balkánom

Zatrepocú krídla orla mohutného,

Oblaky smolové chŕliť budú dážde,

A prúdy pekelné jedovatých šípov

Na hlavy tyranov! Orol zatrepoce!

A hrdí tyrania, sťa odťaté steblo

Pred ostrosťou kosy; podťatí, zničení,

V zúfalstve náramnom koriť a svíjať sa

Budú — pred svätosťou ľudskej vznešenosti.

I utíchne búra; rozborené mestá

Zdvihnú sa z popola, zpustošené polia

Usilovná ruka pilného rolníka

Zase orať bude — nie viac pre tyrana,

Ale sebe samej. — Bájočný Carihrad

Bude zase hviezdou balkánskych Kresťanov,

Z kupuly žofíjskej zase svietiť bude

Dvojistý kríž Krista, a ten požehnanú

Slobodu vyleje na ostatních Slávov!

Teraz dosti o tom. — Ja musím ísť ďalej;

Mňa povinnosť volá — do videnia Janko!

JÁNOŠÍK:

Ďakujem ti, otče; s Bohom do videnia!

(Podá a pobozká ruku Ľuboslavovi, ktorý odejde;

Jánošík zamyslený dlho za ním hľadí.)

Podivný to starec… Avšak čo to za shon?

Vidím tlupu ľudí, ovšem som zvedavý —

To sú naší ľudia, sem niekoho vedú — —

Ah jak švárnu pannu!

Koniec ukážky

Table of Contents

Pôvodná publikácia

Predmluva

Osoby

Jednanie prvnie

Výstup 1.

Výstup 2.

Jednanie druhé

Jednanie tretie

Jednanie štvrté.

Jednanie piate