Mariana Leky

Co je odtud vidět

Z německého originálu

Was man von hier aus sehen kann,

vydaného nakladatelstvím DuMont

v Kolíně nad Rýnem roku 2017,

přeložila Marta Eich.

Vydal PROSTOR, nakladatelství, s. r. o.,

Nad Spádem 649/10, 147 00 Praha 4,

v roce 2021 jako svou 585. publikaci.

Odpovědná redaktorka Lenka Vosičková.

Redakce textu Jitka Nešporová.

Jazyková korektura Stanislava Kučová.

Návrh obálky, grafická úprava

a sazba Adam Lederer (ProAL).

Na obálce použita ilustrace

z archivu Adobe Stock.

Vytiskla tiskárna PBtisk a. s., Příbram.

V českém jazyce vydání první. Stran 312.

Cena 397 Kč.

© Mariana Leky 2017

Translation © Marta Eich 2021

Czech edition © PROSTOR 2021

ISBN 978-80-7260-491-3

eprostor.com

prostor@eprostor.com

facebook.com/nakladatelstvi.prostor

Knihu finančně podpořilo

Ministerstvo kultury České republiky

The translation of this work was supported

by a grant from the Goethe-Institut

Překlad podpořil Německý překladatelský fond (DÜF) v rámci programu NEUSTART KULTUR z prostředků zmocněnce spolkové vlády pro kulturu a média.

Pro Martinu

Není důležitá váha kamene.

Důležitý je důvod, proč ho zvedáte.

— Hugo Girard, nejsilnější muž světa 2002

PROLOG

Když se člověk zadívá na dobře osvětlený předmět a pak zavře oči, před vnitřním zrakem se mu objeví ještě jednou totéž, jako nehybný odraz viděného, ve kterém vše, co bylo původně světlé, je teď tmavé, a to, co bylo jinak tmavé, se jeví světlé. Třeba když se díváme za mužem, jak se vzdaluje ulicí a stále znovu se otáčí, aby nám ještě naposledy, úplně, ale úplně naposledy zamával, a pak zavřeme oči, za víčky uvidíme strnulý pohyb posledního mávnutí, strnulý úsměv, a tmavé vlasy muže jsou světlé a světlé oči pak zcela tmavé.

Když to, na co jsme dlouze hleděli, bylo něco důležitého, něco, jak říkávala Selma, co dokáže celý rozlehlý život jediným pohybem obrátit, pak se tento obraz neustále vrací. I po celých desetiletích se náhle znovu objeví a nesejde na tom, na co jsme se právě dívali, než jsme zavřeli víčka. Obraz muže, který naposledy mává, se zničehonic vynoří, když nám při čistění okapu vlétne do oka muška. Vynoří se, když si potřebujeme na chvilku odpočinout, protože jsme dlouho zkoumali vyúčtování záloh na služby, kterému nerozumíme. Když večer sedíme u dětské postýlky, vyprávíme pohádku na dobrou noc a nemůžeme si vzpomenout na jméno princezny nebo na to, jak pohádka vlastně končí, protože už nás samotné zmáhá únava. Když zavřeme oči, protože chceme někoho políbit. Když ležíme v lese na mechu, na vyšetřovacím lehátku, v cizí posteli anebo ve své. Když zavřeme oči, protože zvedáme něco hodně těžkého. Když jsme celý den ve spěchu a zastavíme se jen proto, abychom si zavázali povolenou tkaničku, a teprve teď, s hlavou dolů, si uvědomíme, že jsme se za celý den ani pořádně nenadechli. Vynoří se, když někdo řekne: „Zavři oči,“ protože nás chce překvapit. Když se ve zkušební kabince opřeme o stěnu, protože se nevejdeme ani do těch posledních kalhot, které ještě vůbec připadaly v úvahu. Když krátce zavřeme oči předtím, než konečně vyrukujeme s něčím důležitým, než řekneme například: „Miluji tě,“ nebo „Já tebe ale ne.“ Když v noci opékáme na pánvi brambory. Když zavřeme oči, protože za dveřmi stojí někdo, koho v žádném případě nechceme pustit dovnitř. Když zavřeme oči, protože z nás právě spadla velká starost, když jsme konečně někoho nebo něco našli, dopis, naději, náušnici, zaběhlého psa, řeč nebo dítě, které se dobře schovalo. Čas od času se znenadání vrací tento obraz, tenhle jeden, zcela konkrétní, vynořuje se jako spořič obrazovky života, a často právě tehdy, když s tím vůbec nepočítáme.

PRVNÍ ČÁST

PASTVINA, PASTVINA

Když Selma řekla, že se jí v noci zjevila okapi, věděli jsme, že někdo z nás zemře, během příštích čtyřiadvaceti hodin. Skoro to souhlasilo. Nakonec to bylo dvacet devět hodin. Smrt přišla o něco později, a to doslova: Přišla dveřmi. Možná se zdržela, protože dlouho váhala, ještě po uplynutí poslední chvíle.

Selmě se okapi zjevila v životě celkem třikrát a pokaždé potom někdo zemřel, proto jsme byli přesvědčeni, že sen o okapi a smrt spolu nutně souvisejí. Naše mysl tak funguje. Během pouhého okamžiku dokáže neoddělitelně spojit i ty nejpodivnější věci. Například konvice na kávu a tkaničky nebo zálohované láhve a vánoční stromky.

Zejména důvtipný byl v tomto ohledu optik. Mohli jste mu říct dvě naprosto nesouvislé věci a on mezi nimi rázem vytvořil úzký vztah. A teď zrovna optik tvrdil, že tento nový sen o okapi smrt rozhodně nikomu nepřinese, že smrt a okapi spolu nemají vůbec nic společného. Ale my jsme věděli, že optik tomu vlastně také věří. Zvlášť optik.

I můj otec říkal, že je to nehorázný nesmysl, naše mylné přesvědčení je prý následkem toho, že do svých životů pouštíme příliš málo světa. Neustále opakoval: „Musíte k sobě vpustit víc světa.“

Říkával to rozhodně a většinou Selmě, vždycky předem.

Zpětně to zmiňoval jen zřídka.

Okapi je podivné zvíře, mnohem podivnější než smrt, a vypadá naprosto nesourodě, má nohy připomínající zebru, boky tapíra, nazrzlé žirafí tělo, srnčí oči a myší uši. Okapi je naprosto nevěrohodné stvoření, i ve skutečnosti, nejen ve zlověstných snech jedné ženy z porýnské vrchoviny zvané Westerwald.

Ostatně je to teprve dvaaosmdesát let od okamžiku, co byla podle oficiálních zdrojů v Africe spatřena okapi. Je to poslední velký savec, kterého člověk objevil; alespoň si to myslí. Zřejmě to bude pravda, protože po okapi už vlastně ani nic dalšího přijít nemůže. Neoficiálně nejspíš objevil okapi někdo už mnohem dříve, ale možná se při pohledu na ni domníval, že se mu to jen zdá nebo že přišel o rozum, protože okapi, zejména ukáže-li se náhle a nečekaně, působí jako vysněná.

Okapi zdaleka nevypadá zlověstně. Dokonce ani zlověstně vypadat nemůže, i kdyby se o to snažila, což ovšem, pokud je známo, činí jen zřídka. I kdyby jí v Selmině snu poletovali kolem hlavy vrány a sýčkové, kteří mají na zlověstnost patent, pořád ještě by okapi působila velmi mírumilovným dojmem.

V Selmině snu stála okapi na louce, poblíž lesa, uprostřed polí a luk, kterým tu místní říkají „Uhlheck“. Uhlheck se německy spisovně řekne „Eulenwald“, soví les. Lidé ve Westerwaldu často vyslovují jinak a kratčeji, než jak je to správně, protože svoji promluvu chtějí mít co nejdřív za sebou. Okapi vypadala přesně tak jako ve skutečnosti a i Selma vypadala přesně tak jako ve skutečnosti, totiž jako Rudi Carrell.

Neuvěřitelnou podobu mezi Selmou a Rudim Carrellem jsme kupodivu vůbec nezaznamenali; to až později, teprve po letech, musel přijít někdo zvenčí a upozornit nás na to. Teprve pak nás ta podoba udeřila do očí. Selmina dlouhá, hubená postava, držení těla, oči, nos, ústa, vlasy: Selma byla od hlavy až k patě celý Rudi Carrell, takže od dané chvíle byl tento známý televizní konferenciér v našich očích už jen nepovedenou kopií Selmy.

Selma a okapi stály ve snu na Uhlhecku docela tiše. Okapi otočila hlavu doprava, směrem k lesu. Selma stála pár kroků stranou. Měla na sobě noční košili, ve které ve skutečnosti zrovna spala; někdy nosívala zelenou, jindy modrou nebo bílou, vždycky po kotníky, vždycky květovanou. Stála se skloněnou hlavou a hleděla do trávy na své staré prsty u nohou, křivé a dlouhé jako ve skutečnosti. Na okapi jen tu a tam pohlédla koutkem oka, zdola a tak, jak se díváme na někoho, koho milujeme podstatně víc, než jsme ochotni přiznat.

Nikdo se nepohnul, nikdo nevydal ani hlásku, ani větřík nezavanul, i když tady na Uhlhecku jinak pořád fouká. Až pak, na konci snu, Selma pozvedla hlavu, okapi tu svoji otočila směrem k Selmě, a teď hleděly jedna na druhou. Okapi se dívala velmi vlídně, velmi černě, velmi mokře a majestátně. Pohlížela přátelsky a jako by se chtěla Selmy na něco zeptat, jako by litovala, že okapi nemůžou ani ve snu klást žádné otázky. Tento obraz na dlouhou dobu znehybněl: obraz Selmy a okapi, jak si vzájemně hledí do očí.

Pak se obraz vytratil, Selma se probudila a sen byl ten tam, a ten tam bude brzy i život někoho blízkého.

—

Druhý den ráno, bylo to 18. dubna 1983, chtěla Selma svůj sen o okapi zamaskovat a tvářila se náramně vesele. V předstírání veselí byla zhruba stejně zběhlá jako okapi, měla za to, že rozvernost se nejvěrohodněji demonstruje klátivými pohyby. A tak Selma klátivě a s pokřiveným úsměvem ve tváři vešla do kuchyně a mně ani nepřišlo, že vypadá jako Rudi Carrell, když na začátku své televizní show vystupuje z obrovského glóbusu, glóbu se světle modrými oceány, zlatě naznačenými světadíly a posuvnými dveřmi.

Matka ještě spala, nahoře v našem bytě nad Selmou, otec už byl v ordinaci. Byla jsem unavená. Předešlého dne jsem nemohla usnout, Selma u mě dlouho seděla. Možná se ve mně ozývalo nějaké tušení, o čem se Selmě bude zdát, a proto jsem ji chtěla obzvlášť dlouho zdržet.

Když jsem u Selmy spávala, sedávala u mě večer na posteli a vyprávěla mi příběhy s dobrým koncem. Když jsem byla menší, po každém takovém příběhu jsem vzala Selmu za ruku, palec jí položila na zápěstí a představovala jsem si, že celý svět pulzuje v rytmu Selmina tepu. Představovala jsem si, jak optik brousí čočky, jak Martin zvedá břemena, Elsbeth stříhá plot, jak maloobchodník vybaluje krabice s džusem, matka přerovnává jehličí, otec razítkuje recepty a všichni se pohybují pod taktovkou Selmina srdce. Tak jsem vždycky spolehlivě usnula, ale teď, když mi bylo deset, Selmě připadalo, že už jsem na to moc velká.

Když Selma klátivými pohyby vstoupila do kuchyně, zrovna jsem seděla u stolu a do Martinova sešitu jsem přepisovala hotové domácí úkoly z přírodovědy. Udivilo mě, že Selma místo hubování, že už zase dělám Martinovi úkoly, prohodila: „Nazdárek,“ a šibalsky mě šťouchla do boku. Selma ještě nikdy neřekla „nazdárek“ a taky ještě nikdy nikoho šibalsky nešťouchla.

„Co se děje?“ zarazila jsem se.

„Nic,“ zacvrlikala Selma, otevřela ledničku a vyndala z ní plátkový sýr a paštiku a obojím zamávala ve vzduchu. „Tak co si dnes dáme na svačinku?“ šveholila. „Myšulinko,“ pípla ještě dodatečně, a to šveholení a myšulinka byly už vážně alarmující.

„Prosím sýr,“ odpověděla jsem, „stalo se něco?“

„Nic,“ švitořila dál, „už jsem to přece říkala.“ Mazala chleba máslem, a protože se při tom pořád ještě klátila, zápěstím shodila sýr z kredence.

Selma strnula a dívala se na balení sýra na podlaze, jako by to bylo něco cenného, co se rozbilo na tisíc kousků.

Přistoupila jsem k ní a sýr jsem zvedla. Pohlédla jsem jí vzhůru do očí. Selma byla ještě vyšší než většina ostatních dospělých a tehdy jí bylo zhruba kolem šedesátky; z mého pohledu byla tedy vysoká jak telegrafní sloup a stará jak Metuzalém. Připadala mi tak obrovská, že jsem si představovala, že se z její výšky dá dohlédnout až daleko za sousední vesnici, a tak stará, že jsem byla přesvědčená, že to ona vymyslela svět.

Dokonce i odtud zdola, dobrý metr od Selminých očí, jsem viděla, že se jí v noci odehrálo za víčky něco zlověstného.

Selma si odkašlala: „Nikomu to neříkej,“ zašeptala, „ale myslím, že se mi v noci zjevila okapi.“ Vmžiku byla moje ranní únava ta tam. „Seš si jistá, že to byla opravdu okapi?“

„Co by to mělo být jiného,“ namítla Selma, okapi se prý dá jen těžko zaměnit s jiným zvířetem. „Ale dá,“ oponovala jsem, mohl to být třeba hrbatý dobytek, špatně poskládaná žirafa, nějaký rozmar přírody, a pruhy a červenohnědé zbarvení, vždyť se to všechno v noci nedá dost dobře rozeznat, všechno je rozmazané.

„To je přece nesmysl,“ ohradila se Selma a promnula si čelo, „bohužel je to nesmysl, Luiso.“

Položila na chleba plátek sýra, přiklopila ho druhým krajíčkem a dala do krabičky na svačinu.

„Víš, v kolik hodin se ti to zdálo?“

„Kolem třetí,“ odpověděla Selma. Vyděsila se, jakmile obraz okapi ve snu zmizel, a když se probudila, seděla vzpřímená v posteli a zírala na noční košili, ve které ještě před chvílí stála na Uhlhecku, a pak na ciferník budíku. Tři hodiny.

„Asi bychom to neměly brát moc vážně,“ řekla Selma, ale řekla to jako televizní komisař, který nebere moc vážně anonymní dopis.

Selma mi sbalila svačinu do školní tašky. Uvažovala jsem, že se jí zeptám, jestli bych za daných okolností nemohla zůstat doma.

„Ty ale i tak půjdeš samozřejmě do školy,“ prohlásila Selma, která vždy věděla, co si myslím, jako by mi myšlenky visely nad hlavou v girlandách z písmenek, „takovým snem se přece nenecháš od ničeho odradit.“

„Smím to říct Martinovi?“ zeptala jsem se.

Selma se zamyslela. „Dobře,“ přikývla nakonec. „Ale opravdu jen Martinovi.“

Naše vesnice byla příliš malá na to, aby měla nádraží, a taky příliš malá na to, aby měla školu. Do školy jsme s Martinem jezdili každé ráno nejdřív autobusem na malé nádraží v sousední vsi a pak vlakem do okresního města.

Zatímco jsme čekali na vlak, Martin mě zvedal do výšky. Už od školky trénoval vzpírání a já jsem byla jediné závaží, které bylo vždycky po ruce a které se beze všeho nechalo zvednout. Dvojčata z horního konce vsi mu to dovolila pouze za poplatek, dvacet feniků za jedno zdvižené dvojče, na dospělé a telata Martin sílu ještě neměl a všechno ostatní, na co by si troufl, mladé stromky či selata, bylo vrostlé do země anebo stačilo zavčas utéct.

Byli jsme s Martinem stejně velcí. Podřepl, popadl mě kolem boků a zvedl mě do vzduchu. Časem už mě udržel ve výšce skoro minutu, země jsem se dotkla jen tehdy, když jsem hodně natáhla špičky. Když mě Martin vzápětí zvedl podruhé, prozradila jsem: „Babičce se dneska v noci zjevila okapi.“

Dívala jsem se na Martinovu pěšinku, jeho otec mu světlé vlasy česal mokrým hřebenem, jednotlivé pramínky byly ještě tmavé.

Martin měl pusu v úrovni mého pupíku. „A teď někdo umře?“ zahuhlal mi do svetru.

Možná umře tvůj otec, pomyslela jsem si, ale to jsem samozřejmě nevyslovila nahlas, protože otcové umírat nesmějí, ať už jsou zlí sebevíc. Martin mě postavil zpátky na zem a vydechl.

„Věříš tomu?“ zeptal se.

„Ne,“ zavrtěla jsem hlavou.

Na kolejích se z držáku uvolnila červenobílá signalizační deska a s rachotem dopadla na zem.

„Dneska ale pěkně fouká,“ poznamenal Martin, přitom to vůbec nebyla pravda.

Zatímco jsme s Martinem byli ve vlaku, svěřila se Selma do telefonu své švagrové Elsbeth, že se jí zjevila okapi. Úpěnlivě kladla Elsbeth na srdce, aby to nikomu neříkala, a Elsbeth vzápětí volala paní starostové, vlastně jen kvůli přípravám nadcházející májové slavnosti, ale sotva se paní starostová zeptala: „A copak je jinak nového?“, tíha tajemství, kterou měla Elsbeth na srdci, z ní rázem spadla jako kámen a v tu ránu to věděla celá vesnice. Událo se to tak rychle, že jsme s Martinem ještě jeli vlakem do školy, zatímco celá ves už byla na nohou.

Cesta trvala patnáct minut, vlak nikde nestavil. Od naší první jízdy vlakem jsme hráli pořád dokola stejnou hru: Postavili jsme se ve vagonu zády k protilehlým dveřím, Martin zavřel oči, já jsem se dívala z okénka dveří, které měl Martin za zády. V první třídě jsem Martinovi předříkávala, co jsem viděla za jízdy, a Martin se snažil všechno si zapamatovat. Šlo mu to dobře, takže ve druhé třídě už jsem neříkala nic a Martin, zády k oknu a se zavřenýma očima, dovedl vyjmenovat skoro všechno, co jsem zamlženým oknem vlaku právě viděla: „Drátovna,“ hlásil přesně v okamžiku, když jsme projížděli kolem továrny, kde se vyráběl drát. „Teď pole. Pastvina. Usedlost blázna Hassela. Louka. Les. Les. Posed jedna. Pole. Les. Louka. Pastvina, pastvina. Gumárna. Vesnice. Pastvina. Pole. Posed dvě. Lesík. Dvůr. Pole. Les. Posed tři. Vesnice.“

Zpočátku dělal Martin ještě chyby z nedbalosti, řekl třeba „louka“, když jsme zrovna míjeli pole, nebo se ve výčtu zpozdil, když vlak za jízdy nabral rychlost. Ale brzy byl naprosto přesný, řekl „pole“, když jsem viděla pole, a řekl „statek“, když se za okny mihl statek.

Teď, ve čtvrté třídě, uměl Martin všechno naprosto dokonale, přesně ve správných intervalech, popředu i pozpátku. V zimě, když se pole a louky pod sněhem nedaly rozeznat, určoval Martin, co je vlastně zač ten zvlněný bílý povrch, který se za okny právě ukázal: pole, les, louka, pastvina, pastvina.

S výjimkou Selminy švagrové Elsbeth nebyli lidé ve vsi nijak zvlášť pověrčiví. Bezstarostně dělali všechno, co se podle pověry dělat nesmí: Klidně seděli pod nástěnnými hodinami, i když podle pověry na to člověk může umřít, spali s hlavou směrem ke dveřím, i když to podle pověry znamená, že dotyčného právě těmito dveřmi brzo vynesou nohama napřed. Mezi Vánocemi a Novým rokem věšeli prádlo, což se, jak varovala Elsbeth, rovná sebevraždě nebo spoluúčasti na vraždě. Nevylekali se, když v noci houkala sova, když se ve stáji potil kůň, když v noci vyl pes se skloněnou hlavou.

Selmin sen ale všechny stavěl před hotovou věc. Pokud se v něm objevila okapi, objevila se v životě smrt; a všichni se chovali, jako by se opravdu objevila až teď, jako by se klátivou chůzí dostavila nečekaně, jako by tu nebyla přítomna už od počátku, vždy nablízku, jako kmotra, která celý život posílá menší či větší pozornosti.

Lidé ve vsi měli strach, bylo to na nich znát, i když se většinou snažili nedávat to najevo. Dnes ráno, jen několik hodin po Selmině snu, se pohybovali tak, jako by se všude vytvořilo náledí, nejen venku, ale také v domech, náledí v kuchyních i v obývacích pokojích. Pohybovali se tak, jako by jim jejich vlastní tělo bylo úplně cizí, jako by měli všechny klouby zanícené a jako by předměty, které brali do ruky, byly vysoce hořlavé. Celý den pochybovali o svém životě a možná i o životě ostatních. Neustále se ohlíželi a ujišťovali se, že na ně nečíhá někdo s vražednými úmysly, někdo, kdo přišel o rozum, a tudíž už nemá co ztratit, a pak se zas rychle otáčeli zpátky, protože osoba smyslů zbavená by koneckonců mohla zaútočit i zpředu. Dívali se nahoru, aby vyloučili, že na ně spadne ze střechy taška, větev nebo těžké stínidlo lampy. Vyhýbali se všem zvířatům, protože se domnívali, že by to u nich mohlo propuknout rychleji než u lidí. Vyhýbali se dobráckým kravám, které by se třeba zrovna dnes mohly utrhnout ze řetězu, vyhýbali se psům, i těm starým, kteří se už sotva drželi na nohou, ale přesto by jim možná právě dnes mohli skočit po krku. V takových dnech je možné všechno, dokonce i staří jezevčíci by člověku mohli prokousnout hrdlo, o tolik podivnější než okapi to koneckonců není.

Všichni měli strach, ale až na Friedhelma, maloobchodníkova bratra, nebyl nikdo zděšen, protože ke zděšení člověk obvykle potřebuje jistotu. Friedhelm byl vyděšený tak, jako kdyby okapi v Selmině snu zašeptala jeho jméno. Utekl pryč ze vsi, křičel a třásl se, klopýtal lesem, dokud ho optik nechytil a nepřivedl k mému otci. Můj otec je lékař a dal Friedhelmovi injekci, která vyvolává takový pocit štěstí, že Friedhelm zbytek dne proskotačil po vesnici a jeho prozpěvování Ach, ty krásný Westerwalde měli brzo všichni až po krk.

Lidé ve vsi pochybovali o svých srdcích, která nebyla zvyklá na tolik pozornosti, a proto bušila znepokojivě rychle. Vzpomněli si, že blížící se infarkt se projevuje brněním v paži, nemohli si však vzpomenout ve které, takže jim brněly paže obě. Pochybovali o stavu svého ducha, který na takovou pozornost rovněž nebyl zvyklý, a proto také bušil znepokojivě rychle. Když usedali do auta, když brali do ruky vidle nebo hrnec vroucí vody ze sporáku, říkali si, jestli v tu ránu nepřijdou o rozum, jestli je nepřepadne hluboké zoufalství a s ním i touha namířit plnou parou do stromu, obrátit proti sobě vidle nebo si vylít vroucí vodu na hlavu. Nebo jestli se snad nedostaví touha nepolít vroucí vodou sebe, ale někoho blízkého, souseda, švagra, manželku, anebo je přejet či nabodnout na vidle.

Někteří vesničané se vyvarovali jakéhokoli pohybu, po celý den; někteří dokonce i déle. Elsbeth nám s Martinem vyprávěla, jak se před lety, den poté, co se Selmě zjevila okapi, pošťák na penzi přestal hýbat docela. Jakýkoli pohyb, tím si byl tehdy jistý, může znamenat smrt; a to ještě dlouhé dny a měsíce po Selmině snu, ačkoli už byl dávno někdo po smrti, totiž ševcova matka. Pošťák zůstal sedět napořád. Nepohyblivé klouby se mu zanítily, krev se srazila a nakonec se zastavila v půli cesty tělem, současně se srdcem, o kterém pochyboval; pošťák na penzi přišel o život ze strachu, že přijde o život.

Někteří vesničané vycítili, že teď je nejvyšší čas vyrukovat se zamlčovanou pravdou. Psali dopisy, nezvykle obšírné, plné slov jako „vždycky“ a „nikdy“. Měli za to, že před smrtí by měl člověk alespoň na poslední chvíli vnést do života pravdivost. A zamlčované pravdy, jak se lidé ve vsi domnívali, jsou vůbec nejpravdivější: Protože na ně nikdy nesaháme, je jejich pravdivost ustrnulá, a protože jsou ve svém zamlčování odsouzeny k nehybnosti, v průběhu let se tyto pravdy jeví stále bujnější. Nejen lidé, kteří v sobě zamlčovanou a kyprou pravdu nosí, ale i sama pravda věří v pravdivost na poslední chvíli. I ona chce vyjít v poslední minutě na povrch a vyhrožuje, že se zamlčovanou pravdou v těle se umírá obzvlášť trýznivě, že to bude zdlouhavé přetahování mezi smrtí, která táhne na jedné straně, a otylou pravdou na straně druhé, protože nechce zemřít zamlčená, protože pohřbená už byla celý život, protože teď chce alespoň jednou vyjít ven, buď šířit bestiální zápach a všechny vyděsit, nebo zjistit, že, viděno na světle, není zdaleka tak hrůzná a děsivá. Krátce před domnělým koncem chce zamlčovaná pravda ještě nutně získat druhý názor.

Jediný, kdo měl ze Selmina snu radost, byl starý sedlák Häubel. Sedlák Häubel žil už tak dlouho, že byl skoro průhledný. Když mu jeho pravnuk pověděl o Selmině snu, sedlák Häubel vstal od snídaně, pokývl pravnukovi a vyšel po schodech do svého pokoje v podkroví. Tam ulehl do postele a napjatě se díval na dveře jako dítě, co má narozeniny a co se samým vzrušením probudilo moc brzy a netrpělivě čeká, až rodiče konečně vejdou s dortem.

Sedlák Häubel byl pevně přesvědčen, že smrt bude zdvořilá, tak jak byl po celý život i on. Byl si jistý, že smrt mu život nevytrhne, nýbrž že mu ho ohleduplně vyjme z rukou. Představoval si, jak smrt opatrně zaklepe, pootevře dveře a zašeptá: „Smím?“, na což by sedlák Häubel samozřejmě odpověděl, že ano. „Ale jistě,“ přisvědčil by sedlák Häubel, „jen pojďte dál,“ a smrt by vstoupila dovnitř. Postavila by se k posteli sedláka Häubela a zeptala by se: „Vyhovuje vám to teď? Můžu přijít i později.“ Sedlák Häubel by se posadil se slovy: „Ne, ne, zrovna mi to náramně vyhovuje, raději už to dál neodkládejme, kdo ví, kdy si zas uděláte čas,“ a smrt by usedla na židli přistavenou v hlavě postele. Předem by se omluvila za studené ruce, které, o tom byl sedlák Häubel přesvědčen, by mu vůbec nevadily, a pak by mu jednu ruku přiložila na oči.

Tak si to sedlák Häubel představoval. A ještě jednou vstal, protože zapomněl otevřít střešní okno, aby pak duše mohla snáz vyletět ven.

OPTIKOVA LÁSKA

Pravda, která se dopoledne po Selmině snu chtěla na poslední chvíli dostat z optika, nebyla objektivně vzato nijak hrozivá. Optik neměl žádný milostný románek (ani neznal nikoho, kdo by si s ním chtěl něco začít), nikdy nikomu nic neukradl a kromě sebe nikdy nikoho soustavně neobelhával.

Zamlčovanou pravdou optika byla skutečnost, že miloval Selmu, už desítky let. Někdy se to pokoušel skrývat nejen před všemi ostatními, ale i sám před sebou. Ale zakrátko se láska k Selmě znovu vynořila; optik potom zase záhy dobře věděl, kam svou lásku k Selmě skryl.

Optik tu byl skoro každý den, už od samého začátku. Z mého pohledu byl taky starý jako Metuzalém, skoro jako Selma, takže i on vymyslel svět.

Když jsme s Martinem ještě chodili do školky, Selma a optik nás učili vázat tkaničky, všichni čtyři jsme seděli na schodech u nás před domem, a Selma s optikem si při tom namohli záda, protože se dlouho skláněli nad našimi dětskými botami a pořád dokola a pomalu předváděli smyčku, Selma s mými a optik s Martinovými tkaničkami.

Selma a optik nás také učili plavat, stáli v brouzdališti, oba po pás ve vodě, Selma měla na hlavě velkou fialovou koupací čepici s volánky, která vypadala jako hortenzie a kterou si vypůjčila od Elsbeth, aby se jí nepocuchal účes ve stylu Rudiho Carrella. Ležela jsem břichem na Selminých rukou, Martin na rukou optika. „Držíme vás,“ ujišťovali nás Selma s optikem a pak zvolali: „Teď pouštíme,“ a Martin a já jsme začali plavat, zpočátku neklidně a s očima dokořán, otevřenýma strachem a hrdostí, pak stále jistěji. S jásotem padla Selma optikovi do náruče a optikovy oči se zalily slzami.

„To je jen alergická reakce,“ prohlásil.

„Na copak?“ podivila se Selma.

„Na jistou látku ve voláncích koupacích čepic,“ tvrdil optik.

Selma a optik nás učili jezdit na kole, optik přidržoval Martinův nosič, Selma můj. „Držíme vás,“ ujišťovali nás a pak zvolali: „Teď pouštíme,“ a my jsme se rozjeli, zpočátku vratce a pak stále jistěji. S jásotem padla Selma optikovi do náruče a optikovy oči se zalily slzami.

„To je jen alergická reakce,“ prohlásil.

„Na copak?“ podivila se Selma.

„Na jistou látku v sedlech jízdních kol,“ tvrdil optik.

Optik a Selma nás na nádraží v okresním městě učili hodiny. Všichni čtyři jsme vzhlíželi k velkému kulatému ciferníku a Selma s optikem ukazovali na čísla a ručičky jako na souhvězdí. Když už jsme porozuměli hodinám, optik se dal hned do vysvětlování časového posunu; trval na tom, jako by věděl, jak moc a jak často se pro mě bude čas ještě měnit.

Optik mě v cukrárně v okresním městě naučil číst, spolu se Selmou a s Martinem, který už číst uměl. Nový majitel cukrárny, Alberto, dával svým zmrzlinovým pohárům velice vášnivá jména, a možná proto bylo v jeho zmrzlinárně ustavičně prázdno, protože lidé ve Westerwaldu si objednávají raději „tři kopečky, od každého druhu jeden“ nežli Plamenné pokušení nebo Horoucí touhu. „Zmrzlinový pohár Tajná láska“ byla první slova, která jsem přelouskala. O něco později jsem předčítala horoskopy na cukříčcích, které ležely u Selminy kávy, zpočátku dost nejistě a pak stále plynuleji. „Lev,“ slabikovala jsem, „statečný, hrdý, otevřený, ješitný, manipulativní.“ Optikův ukazováček se posouval po řádcích rychlostí, jakou jsem četla, zpomalil pod slovem „manipulativní“, a když jsem plynule přečetla svůj první cukrový sáček, dostala jsem za odměnu malou porci Tajné lásky se šlehačkou.

Optik si vždycky dával střední porci Tajné lásky bez šlehačky. „Velkou Tajnou lásku bych nezvládl,“ vysvětloval a koutkem oka se podíval na Selmu, ale Selma neměla smysl pro metafory, ani když je, ozdobené paraplíčky, měla naservírované na kavárenském stolku přímo pod nosem.

Optik byl u toho, když jsme nedávno s Martinem objevili v rádiu vysílání pop music a od té doby už jsme neposlouchali nic jiného. Chtěli jsme, aby nám optik texty písní tlumočil, přestože jsme jim nerozuměli ani pak v němčině. Bylo nám deset a netušili jsme, co je v cukrárně a v rádiu míněno žhavou touhou a palčivou bolestí.

Naklonili jsme se blíž k rádiu. Optik se musel velice soustředit, přístroj byl starý a chrastil a zpěváci zpívali velmi rychle.

„Billie Jean není moje milenka,“ překládal optik.

„Billie zní spíš jako muž,“ pronesla Selma.

„Billie Jean není můj milenec,“ bručel optik dotčeně.

„Pst,“ napomínali jsme je s Martinem.

„Jaký je to pocit,“ pokračoval optik, „vem svou vášnivost a uskutečni to.“

„Možná spíš: svou vášeň?“ navrhovala Selma.

„Správně,“ přikývl optik. Protože kvůli svým ploténkám nevydržel dlouho sedět, ulehli jsme i s rádiem a dekou na podlahu.

„Pozvedni nás, kam patříme,“ pokračoval optik, „na vysokou horu, kde pláčou orli.“

„Možná spíš: křičí?“ podotkla Selma.

„To je prašť jak uhoď,“ mávl rukou optik.

„Pst!“ napomínali jsme je, načež do kuchyně vešel můj otec a prohlásil, že je čas jít spát. „Ještě poslední písničku, prosím,“ škemrala jsem. Otec se opřel o rám dveří.

„Slova ke mně nepřicházejí snadno,“ překládal optik, „jak najdu způsob, který tě přiměje vidět, že tě miluji.“

„Nezdá se mi,“ namítla Selma, „že by k němu slova nepřicházela snadno,“ a otec si povzdechl: „Nutně k sobě musíte vpustit trochu víc světa.“

Optik si sundal brýle a obrátil se k otci. „O to se právě snažíme,“ poznamenal.

Teď, když se optik dozvěděl o Selmině snu a všem navykládal, že tomu vůbec nevěří, oblékl si svůj nedělní oblek, který se v průběhu let neustále zvětšoval, vzal ze stolu štos rozepsaných dopisů, který se v průběhu let také neustále zvětšoval, a naskládal ho do své velké kožené brašny.

Vyrazil směrem k Selmě, mohl tou cestou jít se zavázanýma očima anebo pozpátku, po celá desetiletí jí chodil téměř denně, ovšem bez nedělního obleku, bez hromady rozepsaných dopisů, ale vždy se zamlčovanou láskou v těle, která teď možná na poslední chvíli chtěla na vzduch.

Zatímco mířil dlouhými kroky k Selmině domu, v hrudi mu hlasitě bušilo srdce, bušilo zcela v souladu se zamlčovanou pravdou a o bok mu s každým krokem bouchala kožená brašna, kožená brašna plná začátků:

Milá Selmo, už léta ti chci něco

Milá Selmo, po všech těch letech našeho přátelství je teď jistě nedobré zvláštní podivné pozoruhodné nečekané překvapivé nedobré

Milá Selmo, u příležitosti sňatku Inge a Dietera bych ti chtěl konečně

Milá Selmo, nejspíš se budeš smát, ale

Milá Selmo, tvůj jablkový koláč byl opět nepřekonatelný. À propos nepřekonatelný. Ty jsi

Milá Selmo, právě jsme spolu ještě seděli u sklenky vína a ty jsi správně poznamenala, že měsíc je dnes obzvlášť kulatý a krásný. À propos kulatý a krásný

Milá Selmo, Karlova nemoc mě moc zarmoutila, i když jsem to prve neuměl tak vyjádřit. To jen ukazuje, jak konečné je naše bytí veškeré pozemské jsoucno všechno, a proto bych ti chtěl nutně

Milá Selmo, prve jsi se ptala, proč jsem tak zamlklý, je to tím

Milá Selmo, tak máme Vánoce, bez sněhu, tedy takové, jak je vůbec nemáš ráda. À propos mít rád

Milá Selmo, u příležitosti rozvodu Inge a Dietera

Milá Selmo, u příležitosti slavnosti lásky

Milá Selmo, u příležitosti Karlova pohřbu

Milá Selmo, bez jakékoli příležitosti

Nejmilej

Milá Selmo, na rozdíl od tebe jsem si naprosto jistý, že v soutěži „Za vesnici ještě krásnější“ zvítězíme. Už jen pro tvoji krásu máme první místo zcela

Milá Selmo, je úplně jasné, že jsme v soutěži „Za vesnici ještě krásnější“ nemohli zvítězit. Naše vesnice nemusí být ještě krásnější. Už teď je dokonale krásná, protože ty

Milá Selmo, zas tu jsou Vánoce. Sedím a dívám se ven do sněhu a přemýšlím, kdy roztaje. À propos tání

Milá Selmo, Vánoce jsou časem dárků. À propos dárky. K nohám bych ti už dávno

Milá Selmo, pro jednou z poněkud jiného soudku

Milá Selmo, ostatně, vždycky jsem ti

Milá Selmo, zase tu jsou Vánoce

Milá Selmo KSAKRU

Milá Selmo, když jsme byli prve s Luisou a s Martinem v bazénu, modrá voda zářila na slunci jako modř tvých o

Milá Selmo, děkuji za radu při luštění křížovky. À propos křížovka. Respektive tajenka. Už nemohu dál tajit

Milá Selmo, à propos milá

Optik spěchal k Selmě, nedíval se napravo ani nalevo k několika domům, co stály opodál a kde byli nejspíš všichni zrovna zaneprázdněni tím, že nahlíželi do svých srdcí, myslí i do svých bližních, vycházeli s pravdami ven anebo tyto pravdy přijímali. Pravdy, které snad, jakmile vyšly najevo, nebyly ani tak děsivé, které však nakonec byly možná právě tak hrůzné, jak se očekávalo, a pak by toho, kdo je měl přijmout, okamžitě ranila mrtvice, a tím by Selmin sen vykonal své.

Na okamžik se optik zamyslel nad pravdami, při kterých by někoho mohla ranit mrtvice. Připadalo mu, že všechny zněly jako věty z americké podvečerní telenovely, kterou Selma pravidelně sledovala. Na rozdíl od Selmy optik ani trochu nehoroval pro podvečerní telenovely, zato pro Selmin profil, pro ten horoval náruživě, a podvečerní telenovela mu dávala příležitost celých čtyřicet minut koutkem oka obdivovat Selmin profil, zatímco Selma upřeně hleděla na obrazovku. Pravdy, při kterých by člověka mohla ranit mrtvice, zněly jako věty, jež zaznívají na samém konci seriálového dílu, než se ozve závěrečná melodie a Selma bude muset týden čekat na pokračování, na věty jako „Nikdy jsem tě nemiloval“ nebo „Matthew není tvůj syn“ nebo „Jsme bankrot“.

Ale na to optik myslet neměl, protože teď nemohl dostat z hlavy titulní melodii podvečerní telenovely, melodii, která se pro vyznání lásky vůbec nehodí, a optika hned na cestě začaly postrkovat jeho vnitřní hlasy.

Optik v sobě choval celé bytové společenství plné hlasů. Byli to ti nejhorší spolubydlící, jaké si jen člověk dovede představit. Pořád dělali rámus, zvlášť po dvaadvacáté hodině, pustošili optikův interiér, bylo jich moc, nikdy neplatili nájem, nešlo jim dát výpověď.

Vnitřní hlasy už léta prosazovaly, aby optik lásku k Selmě tajil. I teď, cestou k Selmě, byly hlasy samozřejmě bezpodmínečně pro to, aby se s pravdou o své lásce držel zpátky, teď, když už je v tom přece tak zběhlý, když to se zdrženlivostí už desítky let tak dobře fungovalo. Bez vyznání lásky se sice nic mimořádně hezkého nestalo, mínily hlasy, ale ani nic mimořádně zlého, a o to tu koneckonců jde.

Optik, který se jinak vyjadřoval vždy vybraně, se krátce zastavil, pozvedl hlavu a hlasitě pronesl: „Držte zobák,“ protože věděl, že s vnitřními hlasy by se člověk neměl pouštět do žádných diskusí, věděl, že hlasy dovedou být nesmírně užvaněné, pokud jim člověk hned nevyčiní.

A pak, pokračovaly netečné hlasy, pokud by pravda vyšla najevo, možná by se přece jen mohlo stát něco zlého. Možná, syčely hlasy, možná by tahle pravda, tahle korpulentní, po léta svazovaná optikova láska, přišla Selmě obzvlášť nebezpečná nebo nevzhledná. A kdyby dnes optik opravdu zemřel, kdyby se Selmin sen týkal jeho, tak by to bylo to poslední, co by po něm Selmě zůstalo, něco tak odpudivého jako jeho po léta neventilovaná láska.

Optik udělal vrávoravý krok doprava. To se mu občas stávalo, na okamžik pak vypadal jako opilý. Selma ho minulý rok přesvědčila, aby si kvůli svému náhlému vrávorání zašel na prohlídku. Vydali se spolu do okresního města, neurolog optika vyšetřil a nenašel nic, protože vnitřní hlasy jsou samozřejmě neviditelné i pro vyšetřovací přístroje. Optik šel k neurologovi jen proto, aby už Selma dala pokoj, předem věděl, že nic nenajde; optik věděl, že vrávorá, protože ho postrkují vnitřní hlasy.

„Držte zobák,“ zvolal optik ještě hlasitěji a přidal do kroku, „Selmě přijde jen málokdy něco nebezpečné nebo nevzhledné.“

V tom měl naprostou pravdu a bohužel tím řekl více, než by měl hlasům vůbec prozrazovat.

Ale právě láska by jí dost možná nevzhledná přijít mohla, syčely hlasy, má to přece důvod, pokračovaly, proč byla láska tak dlouho utajovaná.

„Byla to zbabělost,“ zamumlal optik a koženou brašnu si přitiskl na druhý bok, protože nárazy tašky i postrkování hlasů už pomalu začínaly bolet.

„Byla to obezřetnost,“ namítly hlasy. „Strach je někdy přece jen dobrý rádce,“ dodaly a zanotovaly titulní melodii podvečerní telenovely.

Optik zpomalil. Cesta k Selmě, která ve skutečnosti trvala deset minut, mu najednou připadala jako celodenní výlet, celodenní výlet s obrovskou hromadou zavazadel.

Míjel další domy, domy plné zamlčovaných pravd, které se draly na světlo, a přitom začal vytahovat všechny průpovídky, které kdy o odvaze četl. A že jich bylo! Vždycky když jel optik se Selmou do okresního města, kde si Selma obstarávala víkendové nákupy, čekal na ni před jedním zastrčeným krámkem s dárkovými předměty, protože se tam dalo tajně kouřit, tam ho Selma rozhodně nemohla nachytat, nikde jinde si před ní člověk nebyl tak jistý jako před obchodem s dárkovými předměty.

Zatímco Selma nakupovala, optik před obchodem s dárkovými předměty přečetl a zakouřil celý stojan na pohlednice, který čítal celkem šestadevadesát přihrádek. Na každé pohlednici byla zachycena krajina, která s okresním městem neměla nic společného, totiž obrázek moře, vodopádu nebo pouště, doplněný průpovídkou, která neměla nic společného s optikem. Teď, když si uvědomil, že hlasy neustále sílí a jeho vlastní hlas neustále slábne, začal ty průpovídky odříkávat, nahlas a už jen kousek od Selmina domu.

„Odvážnému štěstí přeje,“ řekl.

„To je nám ale novina,“ ozvaly se hlasy.

„V odvaze je úspěch,“ pokračoval optik.

„Povídali, že mu hráli,“ odpověděly hlasy.

„Lepší klopýtnout na nových cestách než se zastavit na cestách vyšlapaných,“ nedal se optik.

„Je lepší přešlapovat na místě na starých cestách než zakopnout na nových, nešťastně upadnout a utrpět hned několik nenapravitelných zlomenin obratlů,“ namítly hlasy.

„Dnes je první den zbytku života,“ zkoušel to dál optik.

„Trochu krátký zbytek,“ smály se hlasy, „teď už se to ani nevyplatí.“

„Kdo chce sklízet nejlepší ovoce, musí vyšplhat na strom,“ citoval optik a hlasy posměšně dodaly: „A strom pak spadne právě v momentě, kdy v jeho koruně visí vetchý optik.“

Optik teď kráčel velmi pomalu. Brašna už mu nebouchala o bok, srdce už nebušilo v hrudi. Hlasy už jen pobrukovaly melodii podvečerní telenovely, šveholily „Jsme bankrot“ a „Matthew není tvůj syn“.

„Držte zobák,“ okřikl je optik, „prosím.“

Selma seděla před domem a viděla optika stoupat do kopce. Vstala a šla mu naproti. Také pes, který seděl u Selminých nohou, se zvedl a následoval ji, ještě štěně, u kterého se však dalo tušit, že z něho jednou bude obrovský pes, tak velký, že si optik už dnes kladl otázku, jestli se vůbec ještě jedná o psa, zda to spíš není nějaký ohromný, dosud neobjevený druh suchozemského savce.

„Co to mumláš?“ uvítala ho Selma.

„Prozpěvoval jsem si,“ odpověděl optik.

„Jsi bledý,“ poznamenala Selma, „nedělej si starosti. Ty to určitě nebudeš,“ ačkoli samozřejmě neměla tušení, kdo to bude.

„Fešácký oblek,“ řekla znalecky Selma. „Ovšem ani ten už nebude mladší. Co sis to prozpěvoval?“

Optik si přehodil brašnu na druhý bok a zamručel: „Jsme bankrot.“

Selma naklonila hlavu na stranu, přimhouřila oči a pohlédla optikovi do tváře jako dermatolog, který objevil obzvláště podivné mateřské znaménko.

V optikovi se rozhostilo ticho. Vnitřní hlasy mlčely, mlčely, protože věděly, že teď už se nemůže nic pokazit.

Optika ovládlo ticho, až na jedinou větu. Byla to věta, která se v něm roztékala jako vylitá barva, věta, která svou nesmírnou silou šířila tolik slabosti, že měl optik pocit, jako by mu v těle ochably všechny svaly, jako by všechny vlasy na hlavě, které mu dosud nestačily zešedivět, to teď naráz musely dohnat, jako by listí na stromech kolem něj a Selmy mělo rázem uschnout a stromy se měly ohýbat únavou kvůli větě, která se optikem rozlévala, jako by ptáci padali z nebe, protože tahle věta vyvolávala náhlé ochrnutí křídel, jako by se kravám na pastvině začaly pod její tíhou podlamovat nohy a psovi, který stál vedle Selmy a byl psem, co jiného by taky měl být, jako by tomu psovi měla tato dvě slova v optikově mysli přivodit okamžitou smrt, všechno vadne, pomyslel si optik, všechno se ztrácí a opadává, klesá a upadá pod tíhou jedné neslovesné věty: „Radši ne.“

DOSUD NEOBJEVENÝ SUCHOZEMSKÝ SAVEC

Pes se objevil loni na Selminy narozeniny. Otec dal Selmě obrazovou publikaci o Aljašce a s mrknutím dodal: „Jedno překvapení ještě přijde.“

Selma na Aljašce nikdy nebyla a ani by se jí tam nechtělo. „Děkuju,“ řekla a postavila dárek k ostatním svazkům na polici v obývacím pokoji. Otec jí každý rok dával knihu obrázků z dalekých krajin, to kvůli světu, který, jak byl přesvědčen, k sobě musí nutně vpustit.

Od Elsbeth dostala Selma půlkilové balení kávy a kelímek hlemýždí masti, která podle Elsbethiných slov dokáže šedivým vlasům znovu vrátit světlou barvu, od smutné Marlies dvě konzervy žampionů třetí jakosti a od optika na výslovné přání deset balení třešňových pralinek Mon Chéri. Na Mon Chéri měla Selma ráda zejména náplň. „Ta náplň je hotový balzám,“ říkávala blaženě. Obvykle ukousla boční část pralinky, vysála třešni a likér a zbytek čokolády podala mně.

Zpívali jsme Živijó, živijó a při tom se Martin pokusil zvednout Selmu do výšky, což se mu ale nepovedlo. Jedli jsme dort a otec vyprávěl o svých zkušenostech s psychoanalýzou, mluvil o tom rád. „Když už jsme u té psychoanalýzy,“ poznamenal vždycky, ačkoli nikdo v místnosti psychoanalýzu slůvkem nezmínil.

Psychoanalytikem mého otce byl doktor Maschke, který měl ordinaci v okresním městě. Krátce poté, co můj otec oznámil, že začal chodit na psychoanalýzu – pronesl to tak, jak jiní oznamují, že se budou ženit – v televizi zrovna dávali Místo činu, jehož hlavní podezřelý se zrovna jmenoval taky Maschke. Já jsem se dívat nesměla, ještě zdaleka jsem na tenhle detektivní seriál neměla věk, tajně jsem však nakukovala pootevřenými dveřmi obývacího pokoje.

Televizní komisař od počátku tušil, že Maschke je zločinec, dostal anonymní dopis, ve kterém stálo: „Maschke něco chystá.“ Vždycky když od té doby otec řekl: „Jdu k doktoru Maschkemu, tak zatím,“ měla jsem před očima anonymní dopis adresovaný komisaři, ve kterém stálo, že Maschke něco chystá, a to něco vyžadovalo anonymní dopis.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Co je odtud vidět.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.