Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Lizzy Dentová

Nevinný záskok

Z anglického originálu The Summer Job vydaného nakladatelstvím
Penguin Books London roku 2021 přeložil Petr Kotouš

Jazyková redakce Marie Hajdová
Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha
Obálka Ondřej Mikulecký
Korektury Igor Pejchal
Odpovědná redaktorka Petra Lásková

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 8127. publikaci.
První vydání, Praha 2021, 368 stran
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

Original English language edition first published by Penguin Books Ltd, London.

Text copyright THE SUMMER JOB © Lizzy Dent 2021
The author has asserted her moral rights.
All rights reserved.

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2021
Translation © Petr Kotouš, 2021
Cover Design © Ondřej Mikulecký, 2021
Cover Illustration © Fox._.biz / Depositphotos.com

ISBN 978-80-271-4369-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-4368-9 (pdf)
ISBN 978-80-271-1684-3 (print)

Tuto knihu věnuji celému Mansonovic klanu.
A ještě vděčnost, lásku a malého panáka.

Mé sestřenici a spisovatelce Rachael Johnsové,
díky níž jsem sama začala psát.
Jsi pro mě každodenní inspirací.

1.
Květen

„Jedete na svatbu?“ ptá se řidič. Jeho rozjařené oči se upírají na mě, vůbec ne na úzkou silnici, po které se řítíme.

„Ne, ne,“ vyjeknu a prsty mě začínají bolet z toho, jak se musí zatínat do čalounění sedadla. Na tachometru bude nejmíň sto deset.

„Jářku, dyk ani nejste na svatbu nastrojená,“ souhlasí.

Podívám se na svoji košili a sebevědomí na okamžik vystřídá hrůza. Koupila jsem si ji s šedesátiprocentní slevou v TK Maxx, jenže po pár hodinách cestování už chápu, že bílé hedvábné košile jsou na světě leda pro boháče nebo pro lidi, co mají praní prádla jako koníček. Co se mě týče, rozhodující argument při nákupu oblečení je, jestli to po vyndání ze sušičky bude vypadat jako vyžehlené.

Auto opíše ostrou zatáčku a jednoproudá silnice se ještě víc zúží, pak okolní les zmizí a my projedeme jednoduchou železnou branou zavěšenou na dvou starých kamenných pilířích. Před námi stoupá rozlehlá travnatá plocha a vysoké stromy podél příjezdové cesty natahují větve tak, že ji uzavírají v tunelu z pokrouceného dřeva a listí. V mlze vypadá všechno stejně nahnědlé.

Před námi se vynoří dům, který vypadá spíš jako malý zámek. Šedivá pískovcová mateřská loď, jejíž boky obklopují špičaté věžičky, a od příjezdového kruhu vede ke vchodu do budovy ohromné schodiště. Dům je mnohem větší, než jsem si ho představovala. Je na něm cosi strašidelného. Okamžitě píšu Timovi.

Je to tu jak v nějakým posraným gotickým románu!

Líbí se mi ten tón. Je to vtipné, výstižné, trochu záhadné. Říkám si, jestli mu nezavolat a trochu tuhle linku nerozvést, ale pochybuju, že by ji Tim chápal. Nikdy to nebyl extra čtenář.

Podklouznutí pneumatik mě vrátí zpátky do skutečného světa, v němž se řítím v autě. Na moment zůstaneme viset, kola se bezmocně točí v blátě a řidič túruje motor. Když podřadí, zase vystřelíme vpřed.

„Okolo domu vede cesta ke stájím a chatám vzadu. Má tam být parkoviště,“ upozorním ho a ještě jednou si v telefonu zkontroluju instrukce.

„Vchod pro zaměstnance?“ zeptá se. Zvedne jedno obočí.

„Jo,“ přikývnu a zkroušeně vyhlédnu okýnkem ven.

Zadní část domu je stejně velkolepá jako ta přední, ale na pohled trochu přívětivější. Terén se od oblázky dlážděného nádvoří a růžové zahrady svažuje k řece, kterou sice nevidím, ale zato slyším. Stáje přiléhají nějakých sto metrů odsud k boku budovy. Auto zastaví na půl cesty mezi nimi a trojicí kamenných chatek. Ohlédnu se za hlavní budovou, kterou teď přes dubový hájek stěží vidím.

Z podsaditého komína největší ze tří chat stoupají úhledné spirály kouře z pálících se polen a na dřevěných dveřích chaty visí šedostříbrná cedulka, jejíž nápis sotva rozeznám. Pouze pro personál.

„Tady to je.“ Podám řidiči dvě stovky ve skotských librách. Snažím se nedávat najevo bolest, když se loučím s posledními penězi, které mi na světě zůstaly. „Díky za svezení. Koho by napadlo, že je možný dostat se z Invernessu na západní pobřeží za hodinku a půl. To je určitě světovej rekord!“

Po těch slovech se nadme pýchou.

Na parkovišti stojí snad tucet aut, bílá dodávka, nějaké čtyřkolky, pár těch nabobtnalých draze působících černých esúvéček, několik golfových vozíků – ale pořád ani živáčka. Někde daleko štěkne pes, zvuk se v prostoru strašidelně rozléhá.

Cítím, jak ve mně kypí úzkost, a chytám nerva. Je vymalováno. Konec cesty, a to doslova. Největší pitomost od chvíle, co jsem odkráčela z toho pitomýho divadelního kusu na West Endu. Těsně před svojí první replikou.

„Hodně štěstí ve Skotsku, cerko,“ popřeje mi řidič a se zapištěním pneumatik na štěrku vyrazí pryč.

Párkrát zabuším na dřevěné dveře. Na pozdní jaro je mnohem větší zima, než bych čekala. Můj tenký pršiplášť je do takového počasí oblečení úplně na pytel.

Zapípá telefon. Je to Tim.

Jak jako?

Uchichtnu se. Je na něj spoleh.

Pořád nikde nikdo. Složím paže a schoulím se před ledovým větříkem a rozhlížím se po nádvoří, jestli nespatřím známku nějakého života. Slyším, jak koně ve stáji šoupou nohama po kamenné podlaze vystlané senem, cítím vůni mechem obrostlé země. Nakloním se, třeba někoho zahlédnu v okýnku poslední chaty. Rozsvítí se venkovní světlo na čidlo a oslní mě.

„Heather?“

Vyskočím, když se za mnou ozve hlas – hluboký se zřetelným, ale celkem slabým skotským přízvukem. Přiložím si ruku k čelu a snažím se rozpoznat, kdo se to vynořuje zpoza bílé dodávky. Je vysoký, má na sobě kuchařský rondon, přes něj rozepnutý tmavý kabát, který mu vlaje ve větru, do čela naraženou tmavou vlněnou čepici. Vysoký, tajemný a umí ztracená vejce. Na první pohled se mi z něj klepou kolena.

„Zdravím! Jo, přesně tak. To jsem já,“ pozdravím a zasalutuju mu, jako by byl generál. Nervozita mě očividně nutí dělat ze sebe šaška.

„Potřebujeme tě okamžitě,“ vyhrkne nabroušeně a přitáhne si límec kabátu.

„To jako hned?“ opáčím. Zoufale bych potřebovala horký čaj a sprchu.

„Ten, co tady byl na záskok, spadnul při močení do řeky Ayr,“ ozve se někdo další s nóbl anglickým přízvukem. Přistoupí k nám mnohem starší a menší muž s panděrem v tmavém obleku a táhne za sebou takový ten šik vozík z trubek na zavazadla. Na jeho brunátnou tvář, vrásčitou, ale veselou, dopadne světlo. „Je v nemocnici, prý celkové prochladnutí orgánů.“

„Všech orgánů,“ dodám a zahihňám se – nemůžu si pomoct. Rošťácky se na mě zašklebí.

„Já jsem William. Ale všichni mi říkají Bill. A tohle je James, ten tě přišel přivítat jménem celé kuchyně.“ Podívá se na mou tašku. „Takže vozík není třeba. Cestuješ nalehko. Panenko skákavá! Mělas vidět toho, co tu byl posledně – chudák noční portýr musel nahoru a dolů po schodech snad tucetkrát. A to je chabrus na nohy!“

„Nerada si nakládám víc, než kolik zvládnu sama,“ usměju se na něj.

„V každém případě doufám, že sis koupila holínky.“ Zadívá se na moje boty.

„Ne. Budu si je muset pořídit. A taky kabát. Copak Skotsku nikdo neprozradil, že už je květen, prokristapána?“ postěžuju si a choulím se ve vlastní náruči.

„Severák. Pěkně štípe, dokonce i v létě,“ řekne Bill, strčí klíč do zámku chaty, a když jím otočí ve starém zámku, ozve se hlasité cvak. Otevře dveře, ale místo aby mě zavedl dál, položí za ně můj kufr a zase je zavře. „V takovýhle psírně rulandu nevypěstuješ, co?“

Zarazím se, ale pak rychle splácám odpověď. „Jo. Ta potřebuje víc teplo. Teda kromě mrazu. Mráz se někdy taky hodí.“ Zůstane na mě zírat a mně nezbývá než blábolit dál. „Myslím kvůli hroznům, někdy potřebujou přemrznout. Aby pak daly lepší to, ehm, víno.“

„Potřebujeme, abys začala už dneska,“ vpadne James do našeho klábosení stejným sdělením jako prve. Jeho strnulá ramena i on sám se natáčejí zpátky k hlavní budově, jako kdyby mu tam na rozpáleném sporáku prskala pánev plná sádla.

Začíná se mě zmocňovat panika. „Nejsem oblečená“ je to jediné, na co dokážu přijít. „Myslela jsem, že napřed bude nějaké zaškolení, nebo tak. Že se podívám na instruktážní video Vítejte v našem podniku. Pár hodin nastavování e-mailu? Setkání se šéfem? Drink na přivítanou?“

„To je holka podle mýho gusta,“ zachechtá se Bill.

„Dáme ti uniformu.“ James svraští husté obočí a pak se obrátí na patě, aby to celé působilo ještě pochmurněji.

Bill na mě vrhne omluvný úsměv. „Mrzí mě to, je to všechno hrozně narychlo. Ale nemám strach, ty do toho vklouzneš jako po másle, s těmi svými zkušenostmi. No tak, netvař se jak spráskanej pes. To já tě přece přijímal, pamatuješ? Viděl jsem tvůj životopis.“

„Jo. Jasně. Tak fajn, pojďme,“ řeknu tím nejpevnějším hlasem, na jaký se zmůžu. Můj životopis netřeba rozebírat, ani s Jamesem, ani s kýmkoli.

Bill skočí do nejbližšího golfového vozíku a nastartuje ho. James se na mě netrpělivě usměje a kývne bradou k sedadlu spolujezdce.

„Díky,“ řeknu, když nasedne na plošinku vzadu a pevně se chytí madla.

„James je trochu napjatej, ale to jenom protože s tebou potřebuje projít menu, a to hned,“ zašeptá Bill.

Budu si muset dávat pozor na každé slovo. Hrát roli té nové. Vzhledem ke všem pracím, co už mám za sebou, mi zrovna tohle půjde.

Zastavíme se u vchodu do kuchyně, a jakmile se těžké moderní dveře rozevřou, na nádvoří se vyhrne světlo a hluk a zničehonic se prudce rozpohybuje úplně nová sestava smyslů.

Zadní kuchyně kypí životem. Uvnitř tři kuchaři v bílém připravují večerní servis. Škrábou se hromady drobných nových brambor, další kuchař má před sebou velkou plachtu s bylinkami, jež ohledává něčím, co vypadá jako pinzeta. Je slyšet rytmický chór nožů narážejících do dřeva, chrastění pánví o žulu a klapot mých podpatků po kamenné podlaze.

„Zdravím, šéfe,“ ozve se ten, co z nich vypadá nejmladší. Na břiše má krvavé skvrny a v ruce třímá legračně velký řeznický nůž. James jeho směrem souhlasně kývne, mladík se zapýří a stydlivě se na něj pousměje. Komunikace mezi nimi působí roztomile a já vůči Jamesovi trochu roztaju.

Když míjíme cukrářský kout, do nosu mi vstoupí vůně citronové kůry a hořké čokolády. Pak mě do očí udeří cibule, protože se rázem ocitneme v přípravně. Stojí tam dvě řady nerezových kuchyňských stolů a obrovské trouby a také zasmušile se tvářící kuchařka, tmavé vlasy má stažené síťkou na vlasy, naklání se nad velikým hrncem a opatrně do něho strká cosi, co vypadá jako naběračka plná maličkých humrů.

„Proboha, humří miminka,“ zašeptám vyděšeně. Bill tady najednou není, zmizel lítačkami dovnitř restaurace. Na okamžik zahlédnu ponurou, svíčkami ozářenou místnost plnou tmavě červených tónů a kostkovaných vzorů.

„Langustýny, tři minuty, patnáct vteřin. Plný var,“ zamumlá si kuchařka potichu pro sebe a zapne malý časovač. Langustýny. Začervenám se nad vlastní hloupostí a zhluboka se nadechnu. Jestli nezačnu držet jazyk za zuby, nevydržím tady ani pět minut.

„Heather?“ volá mě James od výdeje. Prohrabuje se tam počmáranými listy papíru.

„Tady. James, to je zkráceně Jamie, ne?“

„Prostě James,“ odsekne a zadívá se do země. „Připravená?“

„Jasně,“ odtuším a nasadím výraz stoprocentní efektivity a sebevědomí.

Mávne mým směrem kusem papíru. „Máme vinné párování k langustýnám a lososu uzenému za tepla. Chybí nám víno k červené řepě a nakládanému zelí. Navíc potřebujeme párovat k loupané pleci. Býval bych volil cabernet, ale musíme vzít v úvahu ještě brukev a tuřínovou pěnu kvůli rovnováze. Tak co ty na to?“

James položí papír a zadívá se na mě. Poprvé vidím jeho tvář v plném světle. Je to bezpochyby fešák, pokud se vám líbí neúmyslně pohledné typy s plnými rty, hustým obočím a asi týden ponechaným strništěm, což mně se teda líbí naprosto. Tmavé vlasy, kaštanové oči a tváře zčervenalé vedrem z kuchyně. A k tomu ještě bílý škrobený kuchařský mundúr. Marně se snažím na něj nezírat.

No jo. Zírám.

Pořád zírám.

„Heather?“

Vytřepu ze sebe mlžný opar a rychle zpátky k práci.

„Máš nápad, s čím bychom to mohli napárovat?“

„A s čím to tak obvykle párujete vy?“ zeptám se a doufám, že se k tomu dobereme oklikou.

„Menu se mění každou chvíli, taky podle sezóny, a tohle je, obávám se, úplně nová kombinace. Většinou bývá potřeba vymýšlet nové párování každý den. Jak jsem říkal, loupanou plec často párujeme s cabernetem, ale já myslím, že ten tuřín…“

„Menu se mění každou chvíli?“ polknu.

James se nadechne. „Pardon. Já vím, že je toho trochu moc najednou. Před každým servisem si sedneme a probereme párování k degustačnímu menu. Myslím já a someliér. Já to potom představím šéfkuchaři.“

„Šéfkuchaři? Já myslela, že ty jsi šéfkuchař!“

„Kdepak,“ řekne se stydlivým úsměvem. „Russel Brooks, náš nový výkonný šéfkuchař, bude dneska všechno osobně kontrolovat. Všechno musí klapnout hned napoprvé,“ dodá trochu omluvně.

„Russell Brooks,“ usměju se. „Zní to jako nějaký elektrický spotřebič.“

Můj žertík zůstane chvíli viset ve vzduchu, pak uvadne a odumře.

„Má dvě michelinské hvězdy,“ poznamená James a vyvalí oči.

„No jasně,“ vypálím.

Dvě michelinské hvězdy? To přece nedává smysl. Já myslela, že to tu bude mít blíž k temnému středověku. Rozhlédnu se po kuchyni a uvědomím si, že všechno kolem vypadá impozantně až na půdu. „Jasně, že vím, kdo to je. Russella Brooka zná přece každej!“

„Brookse,“ opraví mě.

„Jo,“ honem přikývnu. „Dvě michelinský hvězdy.“

„Potřebuješ trochu prostoru, aby sis to sama osahala? Můžu ti dát třicet minut, ale pak už musíme mít návrh pro šéfa po kupě.“ Podá mi menu.

Na vteřinu se pozorně zadívám Jamesovi do tváře. Nedokážu rozeznat, zda mě zoufale prosí o pomoc, nebo jestli se zlobí, že mu tu pomoc už dávno neposkytuju. Jedno je ale jisté: čeká ode mě, že začnu jednat samostatně. Já se přitom doteď jenom snažila oddálit nevyhnutelné. Čas sníst, co jsem si nadrobila.

„Kde máte vinný lístek? A víno? Budu se potřebovat podívat do sklepa, možná zkusit pár vzorků,“ prohodím a vezmu si od něho menu. Bože, je to hrozně složité! Tohle místo je snobárna jako prase! Uzená mořská slanina? Co to má jako bejt? „Zopakuj mi ještě, co je třeba napárovat.“

„Perlička kropenatá, krab, červená řepa a fermentovaný ječmen, hovězí loupaná plec,“ odpoví James a naběhlá žíla na krku se mu trochu stáhne. „Nový vinný lístek je tady,“ složí mi do náručí objemnou složku vázanou v černé kůži. „A sklep je vzadu venku, jak jsi vešla dovnitř, dolů po kamenných schodech kolem centrálního mrazáku. Mám ti ukázat kudy?“

„Nemusíš. Takže za půl hodiny tady,“ přikývnu odhodlaně. Napadne mě, že tichý vinný sklep bude nejbezpečnější místo, kde dát průchod panice. Nový vinný lístek?

„Vteřinku. Anis?“ zavolá na kuchařku vařící humří miminka, která se při tom vyrušení zamračí. Zrovna opatrně vlévá tmavě zelený olej do mixéru a počíná si při tom se vší vážností chirurga sklánějícího se nad obnaženým srdcem. „Až budeš mít tu koprovou emulzi, připrav tady pro Heather degustační talíř,“ přikáže James.

„Ano, šéfe,“ zachmuří se a zamíří k lednici.

Na to James kývne, téměř se usměje a vydá se kuchyní nazpět. Na okamžik si vydechnu, ale pak si uvědomím, že čas běží a mně ho moc nezbývá.

Proběhnu zpátky přípravnou a pustím se po skvostně romantickém kamenném schodišti dolů do sklepa. Šmátrám kolem sebe kvůli vypínači, ale zase vejdu do rány nějakému dementnímu světelnému čidlu; to však tentokrát spustí teplé a matné žluté osvětlení. Můj zrak se hned přizpůsobí a v úžasu zkoprním nad tím, co kolem sebe vidím.

Sklep se táhne daleko do příšeří a není v něm jenom víno. Na moderních ocelových regálech jsou taky vyskládaná obří kola sýra a z nerezových háků přivrtaných ke stropu visí obrovské kýty sušené šunky a slaniny. A za nimi další sýr. Bože, jak já miluju sýr!

Ale není čas přemýšlet. Vytáhnu telefon a rozložím obludně velký vinný list spolu s menu na nejbližší regál. Do prdele práce! Tohle nemá s vinným lístkem, který jsem si doma vytiskla z jejich webových stránek, vůbec nic společného. Ten, který zůstal ležet v mé tašce v chatě, obsahuje ne víc než tucet červených a bílých vín, která se dále dělí na laciná a méně laciná.

Dosavadní plán – pokud se tomu dá říkat plán – spočíval v rychlokurzu, který mi dnes večer zařídí zatím neotevřený výtisk příručky Víno pro začátečníky a strejda Google. Povrchní znalosti. Tak akorát, aby mě nenachytali. Jen abych proplula létem v mizerném hotelu v kdovíjakém skotském zapadákově. Až na to, že ten zchátralý, zanedbaný, zaplivaný hotel se jaksi nekoná. Místo toho trčím v nóbl luxusním áčkovém podniku. A ten vyžaduje prvotřídního someliéra, světovou špičku, která dokáže rozluštit tenhle zbrusu nový seznam vín, co má dvacet stránek. Což já rozhodně nejsem.

Nastal čas zavolat o pomoc.

Nastal čas zavolat té pravé Heather.

2.
O dva týdny dříve

„Tak ty už to máš všechno sbalený?“ zeptala jsem se za současného vrtění hlavou, když jsem obhlížela její ložnici, jestli by se tam nenašlo něco k „zapůjčení“ během její nepřítomnosti. Všimla jsem si vysokých lodiček vykukujících zpod židle a žehličky na vlasy. To pro začátek. Pak jsem ještě objevila bikiny přehozené přes postel. Jak moc nóbl má být ten hotel ve Skotsku?

S Heather jsme úplně nejlepší kámošky už od základky, od chvíle, kdy se se svým otcem krátce po smrti matky objevila v mém domovském Plymouthu. Na první pohled jsem poznala, jak moc se všeho bojí. V prstech nervózně kroutila a natahovala vlny na svých vlasech, oči zabodnuté do země. Zpráva o tom, jak to bylo s její mámou, se po hřišti rozlétla rychlostí blesku. Bylo mi to hned jasné: tahle holka mě potřebuje.

Nakráčela jsem přímo k ní. „Neboj se. Já ti ukážu, co a jak. Jmenuju se Elizabeth Finchová a už je mi šest.“

„Finchová? ,Finch‘ jako pěnkava?“ řekla na to tiše. „Mám tužku s obrázky ptáků. Chceš ji?“

„Jasně.“ Nechala mě žasnout nad veselými kresbičkami ptáků a nad gumou ve tvaru zobáku. To já nikdy žádné čímkoliv zvláštní tužky neměla.

„Je tvoje. Budeme kámošky?“

„Jasně, akorát budeš takových tužek potřebovat víc,“ zakřenila jsem se na ni. Mezi námi pak ale tužky žádnou roli nehrály.

Od té chvíle jsme my dvě tvořily nerozlučnou dvojku. Já, její lítá ochránkyně, a Heather, nejhodnější a nejinspirativnější člověk v mém životě.

A tak to také víceméně zůstalo. Uplynulo pětadvacet let, a Heather má byt v Londýně, šaty, make-up a pravidelný příjem. Nikdy nemá prázdnou lednici. Podle příkladu svého otce dnes platí mezi nejžhavější mladé znalce vína v celé zemi. Heather si prostě našla svoje místo ve světě. Zato já si pořád připadám jako to dítě, co nevlastní čímkoliv zvláštní tužky.

Posadila se na kraj postele, zhluboka a vyrovnaně se nadechla a pak se na mě nervózně zadívala. „Birdy, stalo se něco velkýho. Neboj, jsem v pohodě. Jsem úplně v pohodě. Vlastně je mi naprosto skvěle.“

„Bezva, to zní báječně,“ já na to a zabrnělo mě u srdce v předtuše nějakého šíleného dramatu. Opřela jsem se zadkem o její toaletní stolek a připravila se na to, co bude následovat. „Naštěstí pro tebe jsem právě teď zase oficiálně nezaměstnaná, takže mám čas na jakejkoli horor. Mám tolik času, kolik bude třeba. Tak ven s tím.“

„Není to žádnej horor,“ špitla a její velké oči se na mě ublíženě stočily.

„Sakra. Promiň, nechtěla jsem si z toho dělat legraci. Prosím. Co se děje?“

„Myslím, že jsem zamilovaná do Cristiana,“ a s těmi slovy se jí na rtech objevil nervózní úsměv.

„Aha,“ odpověděla jsem. Do hlasu jsem se snažila vtěsnat veselí, ale srdce mi poskočilo.

„Já vím, já vím.“ Červenala se a rozpustile se hihňala. Nejradši bych něco přetrhla vedví. Hlavně ne tenhle. Cristian, věčně sjetej švec.

„Fakt?“ sebrala jsem se. „Ten prodavač bot?“

„Návrhář obuvi. Cristian, ano,“ vzdychla. „Prostě… Přes léto spolu vyrazíme do Říma a uvidíme, co se z toho vyvrbí.“

Tím se vysvětlujou ty bikiny.

„Má v plánu rozejít se se svojí holkou,“ dodala rychle. Asi aby mě uklidnila. A pak se zase zhluboka nadechla. „Birdy, já asi… Teda podle mě… Totiž, my asi, podle mě… Já myslím, že to je láska. Že to je ono.“

„Á… ha,“ vydechla jsem a jala se podrobně zkoumat její bambusovo-keramický kartáč na vlasy, abych se nemusela dívat na ni. Zatímco jsem se probírala prstem štětinami, uložila jsem si do paměti, že si musím častěji fénovat ten svůj kadeřavý květák na hlavě. „Ale co ta tvoje práce? Přece to nehodláš celý odpískat jenom kvůli Cristianovi, ne?“

Odpověď mi přitom byla jasná předem. V tom spočívala její Achillova pata. Heather toužila po Lásce. Stačilo, aby se Láska jenom ochomýtla kolem, a Heather neměla stání. Za poslední dva roky to byli: Vile Kyle, osmačtyřicetiletý terapeut domácích zvířat, který jí říkal „ty moje koťátko“; Kahlil, pekař, kterému se ne a ne postavit, a vinil z toho Heather; Woke Warren, největší sexistický feminista na světě; a teď tedy Cristian. Cristian, co má holku, se kterou se údajně hodlá rozejít. Nejsem žádná expertka na psychologii, ale když se podívám na tu holku, která jako malá ztratila mámu a o pár let později také tátu, a na její zoufalou touhu být milována, nějakou spojitost v tom vidím.

Pro mě to bylo hrozně frustrující, protože jestli si někdo zasloužil životního partnera, co bude sakra dobrej, tak to byla ona. Heather, sakra dobrej člověk.

„Stejně to nebyl můj vysněnej flek.“

„Cože? Sama jsi říkala, jak moc chceš jít právě tam. Tam, a ne jinam. Čekala jsi celou věčnost, až se tam pro tebe něco uvolní. A teď bys z toho jenom tak vycouvala?“

„Měl to bejt jenom záskok na léto,“ odsekla.

„Tak to pak jo,“ přikývla jsem.

„Vzala jsem to pro ten pocit, že bych měla v nějaké fázi života strávit nějaký čas ve Skotsku, když jsem koneckonců napůl Skotka. Je to akorát nějaká barabizna uprostřed močálů. Sice blízko ostrova Skye a ten já vždycky chtěla vidět. To přece víš, kolikrát jsem se tam chystala. Máma se tam narodila.“

„Já vím, já vím,“ řekla jsem rychle.

„Recenze na Tripadvisoru to má úplně příšerné. Po pravdě? Oni tam nepotřebují žádnýho pitomýho someliéra, ale totální generálku. Birdy, já přece musím zjistit, jestli to s Cristianem není náhodou ono. Copak ty by sis nechala proklouznout šanci na opravdickou, skutečnou lásku?“ zeptala se mě s vykulenýma očima.

Nechápejte mě špatně, já šťastné konce přímo zbožňuju, jenže Cristian to není ani omylem. Grr! Jak mě jenom vytáčí představa, že si zase jeden nehodnej zmetek hodlá ukrojit kus místa v tom jejím dobrém srdci. Jenže tohle jí říct nemůžu. Už jsem si ověřila, a bylo to bolestivé poznání, že pokud jde o lásku, tak s Heather žádné rady ani snahy nehnou.

Mým úkolem coby její nejlepší kamarádky bylo prostě ji podporovat i přes veškeré svoje výhrady.

„Pokud je to to, co chceš, tak mazej za tím svým švíckem. Ať tě láska provází!“ vzdychla jsem.

„Dej mi pokoj. Děláš si ze mě prdel.“

„Ale kdepak, nedělám. Je to jenom trochu nahonem.“ Podpoř ji, Elizabeth Finchová. Zadívala jsem se jí přímo do očí. „Jestli je tohle to, co chceš, pak jsem šťastná.“

„Jsi šťastná za mě?“

„Potřebuješ, abych byla?“

„Ne. Ale pomohlo by to.“

„Jasně, že mám trochu obavy, aby taky ne, za daných okolností. Ale jsem šťastná, jestli jsi šťastná ty,“ řekla jsem a roztřásla se mi kolena. Nelíbilo se mi to, vůbec se mi to nelíbilo, a bylo mi mizerně, že jí nemůžu říct popravdě, co si myslím.

„Mám prostě takový pocit, že to s Cristianem musím zkusit. Vím, že podle tebe to není chlap do nepohody a kdesi cosi, ale já si opravdu myslím, že je ve skutečnosti hrozně citlivý. A sex, to je jako nějaký kouzlo. Jako bychom spolu byli nějak záhadně propojení. S ním se v sexu nebojím objevovat nové věci, jako by to byla nejpřirozenější věc na světě. Když se milujeme…“

„Fuj, neříkej ,milujeme‘, je mi z toho šoufl.“

„Miluuuujeme?“ protahovala to a znělo to sexy.

„Jo. Jo, jo,“ vpadla jsem do toho. „Tak fajn, Itálie. Samý kafe a sacharidy. Můžu tě aspoň přijet navštívit?“

„No jasně! Teda až se trochu zabydlíme,“ dodala rozpačitě. „Děkuji ti, Birdy. Moc se mi ulevilo, že jsem ti to mohla říct.“

„A řekla jsi to jim? V tom hotelu?“ povzdechla jsem si a smířila se s vyhlídkou, že mě teď čekají nějaké tři čtyři měsíce, než celá tahle věc propukne v požár a spálí všechny na popel, včetně Cristianovy ubohé přítelkyně. Ale já tady samozřejmě budu, abych posbírala padlé. Vždycky jsem byla.

„Ne. Ani neřeknu. Nedokázala bych to.“

Chtěla, abych tím považovala rozhovor za ukončený, ale mě něco zarazilo. Tohle se Heather vůbec nepodobalo. Obyčejně je naprosto profesionální. Jestli mi doteď v uších pípal alarm, tak teď se rozezněly poplachové sirény.

„Heather, nechovej se jak praštěná. Přece jim to musíš zavolat,“ řekla jsem nevěřícně. „Vymysli si nějakou výmluvu.“

„Neumím lhát. Sama jsem si toho užila dost.“ Hlas jí zněl pevně a vysoko, a já cítila, jak se mi propínají ramena, abych získala dost síly, až se jí začnu snažit přimět k rozumu.

„Řekni jim, že jsi měla bouračku. Nebo že máš ebolu. Nebo že tě někdo bodnul, třeba že si tě s někým spletl. Dneska někoho bodnou každou chvíli.“

„To není žádná legrace,“ odsekla.

„Co třeba, že tě píchli mezi žebra před internetovou kavárnou v Benidormu?“ dostávala jsem se do ráže.

„Cože?“

„Nikoho by ani nenapadlo, že sis to vymyslela. Je to dobré. Věř mi. Prostě tě bodli v Benidormu. Je to Benidorm, nebo Benidrom?“

„Proč by mě měl někdo probodnout? To zní, jak kdybych někde prodávala fet.“

„Náhodou.“

„A proč jsem jela do Benidormu?“

„Studijně.“

„Studijně kvůli čemu?“

„Kvůli vínu, čemu jinýmu!“

„Španělský víno. Hmm. Ne. Ale třeba sherry, to by šlo. Nepsali by o tom v novinách?“

„Ne. Někoho bodnou každou chvíli.“

„Měla bys přestat číst ten pitomej bulvár.“

„Ty články tam mi připomínají mý prachmizerný dětství,“ dodala jsem, a než stačila říct, že jsem žádné prachmizerné dětství ve skutečnosti neměla, zažertovala jsem: „Prostě mi věř. Nikdo se nebude probírat španělskými místními plátky, jestli tam náhodou nenajde článek o nóbl holce z Anglie, kterou někdo propíchnul.“

„Chytili toho chlápka?“

„Ne.“

„Takže utekl?“

„Chci říct, že policie ho pořád ještě hledá.“

„Tak to se mi ulevilo.“

Nastalo krátké ticho a pak jsme obě vyprskly smíchy.

„Měla bys jim to říct, Heather,“ zopakovala jsem, když smích odezněl.

„Ono se nic nestane. Je to jenom letní záskok, místo mě někoho najdou, ani se nenaděješ. Na podzim do Paříže, to je můj velkej plán. Tohle neznamená nic. Teda skoro nic. S nimi už nikdy nebudu muset mluvit, natož se s nimi potkat…“

To jsem jí nemohla dovolit. „A co kdybych jim zavolala já místo tebe. Nebudu jim tvrdit, že tě pobodali. Řeknu jim něco vhodnějšího, co ty na to?“

„Jsi si jistá?“ V očích se jí objevila čirá, upřímná úleva.

„Žádnej problém.“ Nebylo to poprvé, co bych místo Heather prováděla něco, čeho se sama bojí.

„Dobře,“ souhlasila a viditelně se uvolnila. Udělat pro ni něco takového bylo snazší než třeba zaplatit činži. „Asi by pro mě nebylo nejlepší, riskovat nějakou kaňku na vlastní kariéře.“

Při pomyšlení na doutnající popelnici, k níž bych mohla přirovnat svou vlastní kariéru, jsem se ošila. Moje „kariéra“ v zásadě mířila od jedné nesmyslné práce ke druhé, přičemž nejlepší flek byl ten zatím poslední – pozice čehosi pro „digitální média“ – a já se k němu dostala bohapustým podvodem na základě chabých vědomostí o pár instagramových influencerech. Vykopli mě, hned jak na to přišli. Před tím jsem se párkrát pokusila prorazit jako herečka, jenže jsem nedokázala vydržet s ostatními herci; jako prodavačka v knihkupectví, což mě docela bavilo, než mě vyhodili pro nadbytečnost; v účetní firmě, hrůza; několik etap podpory v nezaměstnanosti; a dvakrát přes léto práce v baru na Tenerife, což mi dohodila Heather. „Jen abys přečkala období, než zjistíš, kam tě to táhne. Než vyslyšíš svůj vnitřní hlas,“ tvrdila mi.

Je mi jednatřicet a ten svůj mystický hlas ne a ne zaslechnout.

„Vymyslím nějakou kvalitní výmluvu, co na tvé kariéře nezanechá ani smítko, ano? Ale ty mi slib, že se teď na chvíli odmlčíš. Nemůžeš se vyvlíknout z práce a začít sázet na internet fotky, jak se sluníš na Riviéře.“

„Cristian má taky rád, když mlčím, takže žádný problém.“

O tom nepochybuju, pomyslela jsem si, a moje averze k němu se ještě prohloubila.

„Nech to na mně,“ řekla jsem.

„Díky, Birdy.“ Zhluboka vydechla a chvíli bylo ticho. „Hrozně ráda bych tě tady nechala bydlet, ale víš, že to tady musím pronajmout. Ty sis určitě někde něco našla, že jo? Viď, že se nemusíš vrátit k vašim?“

„Neboj se. Ještě mám v záloze tohoto bratrance v Tootingu,“ vymlouvala jsem se. Nedokázala jsem jí prozradit, že i ten už mě odmítl.

„To je ten bratranec řezník?“

„Jo.“

„Ale ten tě přece nesnáší.“

„Ne, to já nesnáším jeho. Však ono se to vyvrbí. Já to nějak vymyslím. Vždyť mě znáš. Žádnej stres.“

Zamračila se.

„Heather, klídek. Hned co odjedeš, odpovím na pár inzerátů a najdu si něco úplně jiného, kde se nemusí dřepět u počítače. Něco praktičtějšího. Třeba i něco rukama,“ snažila jsem se do svého hlasu vpravit co nejvíc světla. „Přála bych si mít v sobě tolik vášně jako ty.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nevinný záskok.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.