Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Elina Backmanová

Vraždy s cejchem

Z finského originálu Kun kuningas kuolee vydaného v Helsinkách
nakladatelstvím Otava roku 2020 přeložil Vladimír Piskoř

Jazyková redakce Lenka Fárová
Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha
Obálka Natálie Pecková
Odpovědná redaktorka Tereza Lebedová

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 8115. publikaci.
První vydání, Praha 2021, 456 stran
Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

The translation of this work was supported by a grant from the FILI /
The Finnish Ministry of Education and Culture
Český překlad vychází s podporou FILI /
The Finnish Ministry of Education and Culture

Copyright © Elina Backman, 2020
Original edition published by Otava, 2020
Czech edition published by agreement with Elina Backman and Elina Ahlback Literary Agency, Helsinki, Finland
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2021
Translation © Vladimír Piskoř, 2021
Cover photography © Deposit Photos / pxhidalgo

ISBN 978-80-271-4361-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-4360-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-1290-6 (print)

„Tak krásná je zem
Tak vysoké nebe
Zní pahorek kvetoucí
Ptačím hrá zpěvem
A šum stinných vod
Ten šum stinných vod“

HUDBA & SLOVA KARI RYDMAN

„Němý skřítek nás děsí víc než ten,
který křičí a vříská.“

ALEKSIS KIVI

DCERY PEŘEJÍ

Hartola 1989

Jsou to Dcery peřejí. K peřejím se přikrádají na sklonku noci, když vábí kosi. Když je zem vlhká a půda nakypřená. Nad tmavou vodou se vznáší hustá mlha, v níž vše vypadá čarovně. Až naskakuje husí kůže. Ony se vysvléknou, přebrodí se doprostřed řeky a zůstanou nehybné, aby je voda přijala za své. Nejprve voda, potom mlha. Pijí kouzelný nápoj z pohárku z březové kůry, pokaždé na stejném kameni, pokaždé stejné množství. Poté něco darují peřejím. Peřeje žádají své. Něco, co mohou stáhnout do svých hlubin. Jejich duši, jejich čistotu, jejich mlčenlivá tajemství. Jakmile dcery oběť odevzdají, tančí a čekají. Čekají na mohutnější burácení, na silnější vodní víry. Čekají na plíživý chlad mlhy na své kůži, na krásu, kterou nelze spatřit ani slyšet, jen cítit. Pijí z burácejících peřejí, poslouchají souzvuky přírody, dýchají víc zhluboka než na souši. Cítí, že se očišťují. Chichotají se, protože tohle je jejich tajemství. Čekají, byť jejich čekání je marné. Doufají, protože naděje nikdy marná není. Odejdou, teprve až noc konečně pomine, až se šero zlomí v průzračné ráno. Tehdy odejdou a cítí se naplněné.

Jsou to Dcery peřejí.

HARTOLA

Září 1989

Harri Valkama dorazil do obchodu jako první zákazník. Jako obvykle si zašel do regálu s pečivem pro bochník žitného chleba, z vitríny mléčných výrobků si vzal plnotučné mléko a u pultu s lahůdkami si nechal nakrájet dvě stě gramů kořeněné šunky. Rutinní záležitost. Svačina na ryby, časné ráno i natěšená nálada. Než se přesunul ke kase, přejel očima novinové titulky a pak vyskládal nákup na pás.

„To si berete na ryby?“ zeptala se ho pokladní.

„Na ryby, na ryby,“ přikývl a navyklými pohyby strkal nákup rovnou do chladicí tašky.

„Účtenku?“

„Jen pokud je na ní vaše telefonní číslo, slečno,“ odpověděl a mrkl. Vtipkování s pokladní patřilo k ustáleným zvykům a dodávalo dnu světlý rámec. V obchodě se Harri bezděčně stával bodrým a zábavným chlapíkem.

Bylo 7.10, když nastartoval auto a zamířil k řece Tainionvirta. Jasné, vlídné ráno věstilo horký den. Auto nechal na krajnici a zbylý úsek k řece došel pěšky. V jedné ruce proviant a křesílko, v druhé prut a brašnu. Na oblíbeném místě se zastavil a zhluboka se nadechl. Rozložil kempinkové křesílko, vedle něj postavil chladicí tašku a otevřel brašnu. V bodrém rozpoložení si z ní vybral jednu z oblíbených nástrah a ihned do ní vložil přehnaná očekávání dobrého úlovku. Hodiny ukazovaly půl osmé, když nástraha poprvé pleskla do vody. Za stromy už jasně probleskovalo světlo nastupujícího podzimu. Podle rybářského kalendáře bude dnešní den rybářům velmi nakloněn.

Ve vzduchu voněla hlína a konec bujného vegetačního růstu. Už dávno utichli slavíci, kteří na počátku léta bláznili, a přestože přicházel letně teplý den, byl v něm už cítit podzim. Harri Valkama si rána užíval, těšilo ho, že se příroda probouzí do nového dne spolu s ním. Že člověk může být sám.

Ryby navzdory očekávání nebraly. Ani ťuk. Harri zamyšleně hleděl k proudícím peřejím a najednou mu v zorném poli uvízlo cosi nezvyklého. Opodál u břehu se něco houpalo, nějaký ranec zachycený o naplavené dříví. Že by zdechlina srnce nebo nějakého jiného velkého zvířete? Čím déle upíral zrak na vodu, tím víc se probouzela a rostla jeho zvědavost. Opřel si prut o břízu a vydal se zvolna po břehu do příhodnější vzdálenosti.

Jakmile se dostal blíž, zastavil se. Teď už viděl lépe, co upoutalo jeho pozornost a přilákalo ho k sobě. Otřeseně třeštil zrak. Bílé končetiny, černé šaty, jejichž lem se rozprostíral na vodní hladině. Člověk. Když mozek konečně zaznamenal, co to u břehu je, Harri klesl na kolena. Před ním na vodě leželo bílé, mrtvolně ztuhlé tělo. Zachytilo se o kořeny pod vymletým břehem a proud je nedokázal odplavit. Tiše plynoucí voda mrtvým tělem lehce pohupovala. Mladé děvče. Na břiše, obličej v temné vodě. Harri naštěstí tvář neviděl. Proti své vůli registroval očima detaily. Černě nalakované nehty, kovový pásek, černé šaty, bosé nohy. Vlasy připomínaly zvířené řasy.

Život je nespravedlivý, byla první myšlenka, která mu probleskla hlavou. Zavřel oči, ale ten výjev se mu nesmazatelně vypálil na sítnici. Harri Valkama už před lety vyřadil nadávky ze svého slovníku, ale teď se vrátily jako rozzuřené vosy. Taková nespravedlnost, že zničehonic vyhasl život mladého člověka. Do prdele zasraný, na co to tady kouká? Když si kupoval rybářský lístek, tak ho rozhodně nenapadlo, že by v řece lovil mrtvoly. Rázem měl pocit, jako by ho příroda zradila. Ta myšlenka mu do vědomí pronikala postupně. Najednou viděl, že okolní krása počínajícího podzimu není nic než podvod, pozlátko. Proti své vůli se teď ocitl uprostřed hnusného a zvrhlého představení. Představení, při němž se nečekaně zřítily kulisy a daly průchod zlu, kruté smrti. Harri Valkama se vrávoravě zvedl ze země a beztak už zadýchaný se rozběhl ke svému autu. Měl by zajet někam k telefonu. Co nejdřív.

Část I

Středa 12. června 2019 / Helsinky

Když Saana otevře oči poprvé, pokoj se houpe a točí. Raději je hned zase zavře a rychle upadne do útržkovitého, slaboučkého spánku. Probudí se o dvě hodiny později, celá zpocená. Hodiny teď ukazují půl jedenácté. Saana na chvilku vstane, vypije sklenku pomerančového džusu a zajde si na záchod, pak se rozhodne, že se ještě na chvíli vrátí do postele. Když se konečně probudí pořádně, jsou tři odpoledne. Pokoj se už netočí tolik jako ráno. Saaně zakručí v žaludku. Naposledy jedla před třinácti hodinami, a to jenom slané oříšky na baru.

Právě teď pro ni čas nemá žádný význam. Nikdo ji nikde nečeká. Nikdo ji k ničemu nepotřebuje. Ale hlad význam má. A tak si prvního dne svého nicnedělání objedná přes Wolt pizzu.

Pizza dorazí a Saana má co dělat, aby v pomačkaném triku a zahanbená vlastním ponížením otevřela poněkud snědému poslíčkovi dveře. V náruči jí rázem přistane litr a půl koly a krabice s pizzou, zespoda ještě horká.

Zbytek dne Saana těká pohledem mezi pizzou a notebookem. Hltá filmy i útěšnou margharitu. Na monitoru běží seriál The Killing. S02E03. Je to napínavé a dobré, ačkoli trochu pochmurné. Saana si pouští epizody druhé řady na jeden zátah. Je ráda, že ten seriál objevila až teď. Takhle ji čekají téměř dvě řady dokonalé krimi. Lindenová a Holder. Sarah Lindenová a její svetry, bystrý rozum a deštivý Seattle. Saana odjakživa milovala kriminálky, přestože pak mívá strach. Až příliš podporují bujnou představivost. Slabost mívá také pro true crime podcasty, třebaže v ní občas vyvolávají tísnivé pocity. Proto je jejím trvalým oblíbencem a bezpečným detektivním přístavem uhlazenější klasika, Hercule Poirot. Seriál, který člověka zavede do naprosto svébytného světa. Je tak příjemné ponořit se do staré Anglie a sledovat, jak se vyšší vrstvy chystají na večírky a jak tráví čas po hotelích a panských sídlech, na večeřích, honech nebo na procházkách v zahradě. Poirot je atmosférou to nejjasnější, co Saana zvládá. K vraždám sice dochází často, ale Poirot je všechny vyřeší. Divák se může jen kochat sceneriemi a atmosférou noblesních sídel a usilovně se snažit zachytit nenápadně předhazované indicie, kdo by tentokrát mohl být vrah. Ona bohužel všechny Poiroty viděla mockrát. Odhadne nebo si už pamatuje, kdo v kterém příběhu vraždil. The Killing ji dokáže vtáhnout mnohem víc. Je to něco nového a na úplně jiné úrovni.

Stiskne pauzu, že si odskočí na záchod. Cestou přes obývací pokoj nenápadně vykoukne mezi závěsy ven. Zdá se, že je tam hezky a slunečno. Břízy za oknem jsou už sytě zelené. Všude se rozlévající letní zeleň ji překvapila i letos. Celé jaro proseděla v redakci a horlivě do počítače klepala oddechové on-line zprávy. V průběhu let jí monitor zaplnilo jak úmrtí Davida Bowieho či virus zika, tak i bezpočet drobných a nevýznamných drbů ze společnosti.

Pět cviků, s nimiž se dáte do formy ještě před létem.

Vzácné perly: 10 nedoceněných turistických cílů v Evropě.

Redaktorka týden cvičila prkno tři minuty denně, podívejte se na úžasný výsledek!

Střeva jsou druhý mozek – 5 faktů o tom, co se děje v břiše.

Usnadněte si všední den – vyberte si 15minutové recepty na rychlá jídla pro celou rodinu.

Saana má chuť se zasmát. Celé jaro sepisovala snadné recepty, ale po nafocení z nich neudělala ani jeden. A to cvičení prkna taky zůstalo jen u jednoho aktivního testovacího týdne. V podstatě celé jaro jen pracovala. Počítala znaky a slova, stresovala se termíny, vysedávala u počítače a někdy v práci dřepěla až pozdě do noci. Po práci bývala tak vyřízená, že zvládala jen lehnout si do postele a dívat se na Netflix nebo HBO Nordic. Drobné domácí povinnosti jako placení složenek, vysávání a vaření jí po pracovním dnu připadaly příliš náročné. Po parketové podlaze se honí šedivé chuchvalce prachu a poštovním otvorem pravidelně padají upomínky. Je to normální? napadne ji a nacpe si do pusy další kus pizzy. Má pocit, že pro všechny její známé ano: všichni mají spoustu práce a ustavičnou honičku. Za čím se honí a proč? Jako by i přátelé povyšovali spěch na cosi obzvlášť úžasného. Všichni makají na plné obrátky, a přesto mají čas zajít do fitka. Nikdo si nestěžuje na deprese nebo vyčerpání. Občas po večerech, když se svítilo už jen v části redakce, si zkoušela v tichu svého pracoviště vygooglovat příznaky pracovního vyčerpání a nenašla nic, co by neplatilo pro ni samotnou. Silná únava, cyničnost a pokles profesního sebevědomí. Celé jaro proseděla s pohledem tak přilepeným k monitoru, že dokonce ani neregistrovala, co všechno mezitím příroda udělala pro příchod léta. Nejdřív jen trochu obnaženého písku zpod sněhu, pár osamocených tažných ptáků a krokusy. Potom najednou všechno – počátek léta. Zelené břízy, slavíci a lidi v tričku. Světlo.

Po návratu z koupelny jde znovu k oknu. Co je dneska za den? Středa. Takže včera, v úterý, vydržela na tahu až do zavíračky. Rozlučková party jen s několika lidmi, ale o to víc se pilo.

Ze stromu před domem se do pokoje nese výrazný kosí zpěv. Saana musí zavřít okno, aby jí vesele vyzpěvující pták nekazil zatuchlou a šedivou kocovinovou náladu. The Killing, deštivý Seattle, pizza, únava a žaludek na vodě. Její komfortní zóna. Je vlastně holý nerozum koukat při kocovině na ponurý film, ve kterém se to jen hemží vrahy a mrtvolami. Přesto není na výběr. Ona ten seriál miluje. Film dodává jejímu rozpoložení domácký pocit. Když se na něco dívá, není sama. Příjemně napínavá zápletka přehluší její vlastní neurčitě tísnivé myšlenky.

Znovu si ukousne pizzy. Poslední dílek. Patrně spořádala víc než patnáct set kilokalorií. Po tučné pizze má žízeň, ale pokoj se jí už aspoň netočí před očima. Zatímco leží na gauči s břichem plným pizzy, říká si, že je vlastně všechno v pohodě. I přesto, že jarní únavu nejprve vystřídaly fámy o zeštíhlení redakce, které se posléze potvrdily a vyústily ve špatné zprávy, tak život je naprosto super. Jasně, všechno se urovná.

Saana letmo koukne na sbalené tašky v předsíni a pro zbytek večera zaujme ještě totálnější polohu vleže. Zítra odjede z Helsinek na celé léto. Už žádné kocoviny, ale sport a meditace. Vycházky a zeleninové smoothie. Zkrátka všechno, co lidi dělávají za zcela běžných dnů. Ale dneska: nic. Spokojeně zakutaná pod flísovou dekou, kterou sebrala v baru, a s hlavou na polštáři nechá Netflix spustit na počítači další díl. V jejím životě začne nový díl až zítra.

Příštího rána připomíná prodělanou kocovinu už jen slabý třas rukou a pálení žáhy po snědené pizze. Proces zotavení obvykle trvá jeden až dva dny. Den první: dohnání spánkového deficitu, odbourání otravy alkoholem z organismu a detox pizzou a bonbony. Den druhý: Odbourání tuku, soli a nadměrných dávek cukru v organismu, oteklost a krátkodobý pokles nálady. Kajícnost. Narušený spánkový rytmus, odplata za prospaný kocovinový den. Noční můry. Nakonec zlost: takovouhle kocovinu už nikdy. A potom… den třetí: Všechno zapomenuto, vše odpuštěno. Nový život, nové sliby, pokora a návrat. Iluze, že víno už člověka nikdy nebude zajímat. Den sedmý: žízeň.

Saana stojí v kuchyni se šálkem kávy v ruce a vyhlíží ven. Dneska už sluneční světlo a zpěv ptactva snese. Otevře si iPad na kuchyňském stole, vygoogluje Hartolu a klikne na stránky obce. Hartola – jediné finské království, stojí tam. Saaně se chce smát, ale tady nejde o vtip. Hartola se skutečně prohlašuje za království, na YouTube se třeba dá najít propagační video Hartolské království. Saana stiskne Play. Propagační spot má hodně daleko k čemukoli suchopárnému a předvádí, jaké benefity bydlení v Hartole přináší. V klipu se šťastná nová obyvatelka Hartoly svěřuje, že když se sem stěhovala, říkala si, jestli se v hartolských obchodech dá koupit kozí sýr. Očividně dá, ne? To už klip nesděluje. Saana nemůže popřít, že by sama nepřemýšlela o možnostech sehnat během léta rukolu nebo pecorino. Nakonec si v Google Maps vyhledá přesnou vzdálenost. Vzdálenost Vallila–Hartola je nejrychlejší trasou sto sedmdesát devět kilometrů. Tak daleko se Saana ocitne od svých ustálených zvyklostí. Tak daleko se ocitne od stresujícího jara, vyhoření a nejistoty. Její jedinou snahou bude nemyslet na podzim. Uteče sama před sebou sto sedmdesát devět kilometrů a načas uvede svůj život do jakéhosi mezistavu. Neprodloužená pracovní smlouva na dobu určitou ji zažene odpočívat na místo, kde jí vždycky bývalo dobře.

Saana vypne iPad a zastrčí ho do vnitřní kapsy batůžku. Vzhůru za svobodou. Pozhasíná světla, zkontroluje, jestli vypnula kávovar a přívod vody do pračky, jestli jsou okna zavřená, lednice prázdná a všechno připravené na její dvouměsíční nepřítomnost. Domácí zeleň už dávno vzala zasvé, umučená k smrti hodně nedostatečnou zálivkou. Z toho Saana nemůže vinit nikoho než sebe, protože bydlí sama. Pak vynese na chodbu dvě velká zavazadla a zamkne za sebou dveře. Na schodišti je cítit směs života cizích lidí. Právě teď vůně odhaluje, že si někdo ze sousedů smaží k obědu karbanátky. Saana nacpe velké nepraktické tašky do malého výtahu a netrpělivě sleduje měnící se patra. Výtah se vzápětí dokodrcá do přízemí a Saana naučeným grifem odsune nepoddajnou a skřípající mříž, aby mohla otevřít dveře výtahu. Je teprve 11.20. Autobus ve dvanáct pohodlně stihne.

Řidič přivítá pasažéry na expresní lince do Jyväskylä přes Lahti a Heinolu hlubokým, zpomaleným hlasem. Saana odjakživa ráda jezdí autobusem. Hlavně že nemusí sama řídit. Může jen spát, číst si nebo sledovat měnící se krajinu, prostě být sama se svými myšlenkami. Sbohem Helsinky, stýskat se mi nebude.

U Lahti vyloví z tašky zápisníček a pustí se do sepisování seznamu.

Léto v Hartole, hlavní body:

–Užívat si

–Být v klidu

–Žádné kouření (případně snad pár šluků ke sklence vína nebo piva)

–Pivo ne (zbytečný nápoj, roste po něm břicho)

–Přestat si ohryzávat nehty

–Jezdit na kole & běhat

–Navléknout si lesní jahody a borůvky na stéblo trávy (aspoň jednou)

–Radovat se z drobností (tak jak se to obyčejně daří jen v cizině)

–Znovu nalézt mladické nadšení (jsem sice pořád hodně mladá, ale myslím takové to nadšení dvacítky)

–Houpat se na zahradní houpačce a dávat si šlofíka venku

–Sledovat tisk a číst detektivky

–Zbavit se stresu, odpočívat

–Vyrobit si voňavku podle receptu z dětství (květy šeříku nebo okvětní lístky růží do lahvičky s vodou)

–Poslouchat staré hity

–Psát

To poslední byl její největší sen. Tolik by chtěla napsat něco vlastního, například úspěšnou detektivku. Zatímco lidé kolem ní čtou bulvární týdeník Seiska, jejím tajným zlozvykem je už dlouho policejní časopis Alibi.

Když autobus opustí autobusové nádraží v Heinole a pokračuje po své trase, Saana znovu mrkne na svůj seznam. Nemá v něm „nová láska“ nebo „muži“. „Léto bez mužů“ zní pohodově a trochu povědomě. Pak si vzpomene, že před několika lety četla román přesně s tímhle názvem, od Siri Hustvedtové.

Autobus zastaví a zasupí. Hartolské autobusové nádraží je pouze domek trochu bokem od hlavní silnice. Saana vystoupí a čeká, až jí řidič otevře zavazadlový prostor. S úsměvem mu poděkuje za svezení, vezme si tašky a začne se rozhlížet po povědomě vypadající postavě. Ode zdi nádražní budovy na ni nadšeně mává žena v letních šatech a v dlouhé, světlé vlněné vestě, která sahá skoro až zem. Inkeri, její teta. Nejlepší člověk ze všech. Saana jí také zamává.

„Ty jsi přesně jako tvoje máma,“ zasměje se teta, když vidí Saanu vléct obrovská zavazadla. „Pokud si nesbalí aspoň půlku domácnosti, tak nikam nemůže jet.“

Saana nakrátko pocítí stesk, ale vzpomínka rychle pomine. Opravdu je v něčem stejná jako máma? Malinká část matky v ní bude navždycky, i když to už nemá jak porovnat. Teta popadne tašky, hodí je na zadní sedadlo stařičkého brouka a vybídne ji, ať si sedne dopředu vedle ní. Saana ji ani nestihla upozornit, že má v taškách notebook, iPad a další křehké věci. Ale možná by nakonec bylo nejlepší, kdyby se ty krámy rozbily. Aspoň by si mohla dopřát totální klid.

Brouk rachotí po písčité silnici a Helsinky se už jeví jako něco hodně vzdáleného. Kolem se míhají okraje polí a stavení známá od dětství. Saana si kličkou stáhne okno a vystrčí hlavu. Do tváře jí okamžitě vletí prašný vítr. Vzduch voní létem a pohnojenými poli. Do podvozku klepe kamenná drť a zpod pneumatik odletují drobné kamínky až do škarpy. Saana schová hlavu zpátky do auta. Ten nápad strávit léto u Inkeri jí i po příjezdu do Hartoly připadá pořád stejně dobrý jako doma, a možná dokonce ještě lepší. Studené bílé víno na schůdcích před špýcharem, staré ženské magazíny, tlachání s tetou a tetina úžasná jídla. Už v autě má dojem, že cítí vůni kouře z roztápěné sauny. Daleko od domova bude vše jednodušší. Fakt, že přišla o práci, bude v Hartole brát jako dovolenou, vysvobození. U Inkeri se nebude muset zaobírat oblečením, to jest probírkou šatníku a tříděním hadrů na blešák, ani úklidem sklepní kóje, rovnáním kořenek na polici, sháněním práce a brbláním, otíráním klik nebo naklepáváním polštářů a pokrývek. V Hartole bude jen odpočívat. Vyspí se ze všech stresů a honiček, do nichž ji práce nutila celé jaro. A potom, postupně, vybuduje sama sebe nanovo.

Středa 26. června / Helsinky

Jenna kráčí ulicí Neitsytpolku a dívá se do mobilu. Není si jistá, jestli se rozhodla rozumně. Dneska se chystala zajít do fitka, jenže teď jde přímo z práce pařit. Podívá se na hodinky, teprve tři čtvrtě na čtyři.

Prochází kolem krásných kamenných domů a za chvíli se před ní vyloupne moře. „Přijď třeba hned, dorazí i další,“ přemlouval ji Elias. A Jenna se rozhodla, že půjde. Zanedlouho už před sebou slyší tlumený smích. Smích vychází ze známých úst: Před restaurací Mattolaituri sedí firemní společníci. A s nimi Elias, průbojný chlapík usilující o podíl, její jediný známý v celé agentuře. Jenna se zastaví kousek od stolu a nasadí zářivý úsměv. Muži se při jejím příchodu nepřestanou bavit. Jenom Lars se na ni otočí a Jenna si všimne, že si ji důkladně obhlíží od hlavy k patě. Pod jeho pohledem se topík zdá příliš tenký a sukně příliš krátká, ale Jenna je přesto spokojená, že se na pařbu převlékla. Šéf by vůči jejímu vzhledu neměl mít žádné výhrady. Letní večery jsou nevyzpytatelné, takže Jenna s sebou v práci mívá jak tréninkové oblečení, tak outfit na večírek.

„Strpeníčko, slečno,“ pronese Elias a odskočí jí k vedlejšímu stolu pro židli. Jenna se dívá, jak šéf dopíjí sklenku.

„To je splávek,“ zasměje se Lars a všem okamžitě zase dolije sklenky až po okraj.

„Jak jste na tom, panstvo?“ zeptá se Elias a posadí se. Vybídne i Jennu, ať si sedne. Ta přemýšlí, co udělá. U stolu sedí jen muži. Na rozdíl od toho, co Elias tvrdil, žádná „další“ nedorazila. Je tu jen ona a chlapi.

„Co nevidět ještě líp!“ zařehtá se Lars.

Elias přikývne a hodí na stůl krabičku zápalek. Fire – ideje, které zapalují, stojí na krabičce. Jenna si lokne šampaňského a nenápadně sleduje, jak se Lars ujišťuje, jestli je v krabičce koks. Je. I tentokrát jsou sirky vysypané a místo nich je uvnitř bílý prášek. Lars pozvedne sklenici a přikývne. Elias na přikývnutí odpoví s náležitou přezíravostí. Dodávka učiněna, dodávka přijata. Jenna se na židli zavrtí. Má chuť se schoulit, připadá si nepatřičně. Kde sakra jsou ostatní z kanclu?

Muži několika větami vyřídí obchodní vyhlídky na druhý kvartál a pak se přesunou k důležitějším tématům. Na večeři se chystají do oblíbené restaurace Klippan. Krásné mořské okolí a oplzlé slavnostní proslovy s přibývajícími rundami. Po třech lahvích šampaňského a několika pivech muži už spíš řvou, než mluví. Od moře však duje čerstvý vítr a otupuje nejhorší ostří jejich řečí.

Jenna se rozhlédne po okolí. Teplé odpolední slunce vytáhlo leckoho ven, po nábřeží se procházejí obyčejní střízliví pejskaři. Pak se znovu podívá ke stolu. Má chuť se smát. Larsovi ohnivě zrudlo čelo. Lars Sundin překročil střední věk, má sice vyžilý obličej, ale na hlavě neuvěřitelné surfařské vlasy jako nějaký mladík. Jenna dopije první sklenku. Okolní stoly se postupně zaplňují, ale jejich tempu už nikdo nemá šanci stačit.

Restauraci Mattolaituri, postavenou na mořském břehu, si údajně oblíbily celebrity. Pejskaři nebo joggující běžci z Eiry pokaždé nenápadně okukují, kdo dneska na venkovní zahrádce sedí. Neuvidí někoho známého? Muži občas pozdraví některé kolemjdoucí. Jenna má pocit, jako by seděla u VIP stolu. Muži se navzájem plácají po ramenou a dělají jakoby nic. Jsou zvyklí, že jejich stůl vždy budí pozornost. V dobrém i zlém. Za kolotajícím molem tiše proplouvá několik plachetnic. Jenna se na ně dívá. Nejlepší sezona pro plachtění teprve přijde. Když ještě bydlela doma, jejich rodina měla ve zvyku trávit na vodě spoustu času. Teď Jenna na pár pomíjivých vteřin pocítí neurčitou nostalgii, stesk po moři.

U sousedního stolu cinká sklenkami trojice elegantních žen. Jednu z nich Jenna pozná. Známá blogerka. Přála by si aspoň chvíli být stejně bezstarostná. Krásná a oblíbená. Lars si poodejde stranou zakouřit. I on si musí žít dost bezstarostně. Jenna nezná moc lidí, kteří by měli všechno na dosah ruky stejně jako on. Vybavuje si jména všech žen, o kterých ví, že s ním v nedávných letech chodily. Byly mezi nimi i chytré ženské. Zevnějškem Lars rozhodně nepřitahuje, ale možná umí mluvit? V každém případě je zatraceně bohatý. Jenna nechá Eliase, ať jí dolije skleničku, a sleduje Larse, zahleděného na moře. Na úplně kratičký okamžik ho vidí trochu opravdovějšího a menšího než dosud. I on byl kdysi děcko, pomyslí si a pobaveně usrkne bublinky.

„Popojedeme,“ zavelí Lars, když se po cigaretě vrátí ke stolu. Celá společnost ztichne. Patrně není zvykem se s Larsem dohadovat. Večer je naplánován přesně na minutu. Nejdřív bublinky v Mattolaituri, potom dlabanec v Klippanu a zbytek večera na soukromém VIP večírku v Teatteri. Lars prý má na seznamu spoustu jmen, i Jenna se do toho vyhlášeného podniku dostane, sliboval Elias.

K přívozu mezi Klippanem a pevninou dorazí rozjaření muži před šestou. Jenna na podpatcích cupitá za nimi. Pití jí stouplo do hlavy. Cítí se nepřemožitelná, ale i divně rozháraná. Trajekt společnosti Silja Line právě vyplul. Obří bílá silueta na krátký čas zmizela z přístavu. Lars zatáhne za šňůru, aby na sloupu vztyčil dřevěný semafor a dal znamení, že potřebují převézt. Převozník u mola na ostrově si toho všimne a hned zamanévruje k vyplutí. Muži na pevnině stojí a čekají. Jenna má chuť na cigaretu. Právě v tu chvíli Eliasovi zazvoní telefon.

„Oukej, my už jsme tady,“ řekne Elias a ukončí hovor. Ani ne za pět minut přijede na břeh taxík a k pánské společnosti se připojí dvě dívky. Zrzka a bruneta. Elias se jich rytířsky ujme a pak je představí Larsovi. Ten obě dlouze obejme a nabídne jim lok z placatky, kterou měl v náprsní kapse. Dívky povytáhnou obočí, ale pak po ploché flaštičce chtivě sáhnou. Pro jednou chvíli mlčí i společníci. Sledují, jak si dvě štíhlé dívky s hrůzou a chichotáním zavdávají silnou kořalku. Jenna s otevřenými ústy poulí oči na nečekaný zvrat a je dost při smyslech, aby polkla poznámku, která ji napadla jako první. Dívky jsou mladičké, ale ne pod zákonem.

Jakmile pro ně připluje loď, Lars pomůže ženám nastoupit jako první. Jenna si pochybovačně obhlíží nové tváře. Dívky jsou krásné a silně nalíčené. Když jedna i druhá nastupují klopýtavě na palubu, vzduch se naplní opatrným hihňáním. Minisukně a jehlové podpatky celý proces nalodění znesnadňují. Jenna obě dívky následuje, i ona na podpatcích zavrávorá a chytí se Larsovy podané ruky. Lars dívky usadí vedle sebe a zdvořile se jich vyptává, jak se jim vede. Jenna si najde místo a vidí v mužských pohledech lačnost. Sotva může nepomyslet na svou vlastní roli. Proč je tady s nimi? Ona přece v agentuře pracuje. Podívá se tázavě na Eliase: Co to k*rva jako je? A Elias skoro nazlobeně zagestikuluje: Nevyptávej se.

Když stoupají po schodech do restaurace, Jenna přejíždí pohledem po břehu a krásné obloze. Helsinky. Poté co ostatní zašli dovnitř, všimne si, že Elias s Larsem se zdrželi venku. Oba stojí zády k dřevěné vile. Jenna otevře vstupní dveře, ale zůstane stát na podestě a poslouchá.

„Do hajzlu, proč je mezi nimi naše stážistka?“ zeptá se Lars a přísně se na Eliase podívá.

„Nastaly problémy, jedna odřekla,“ zamumlá Elias. „Tahle ji nahradí. Když jsme se domluvili na třech, tak víš, že zařídím tři,“ dodá Elias a Jenna má pocit, jako by v jeho hlase zaslechla nejistotu. Lars letmo přikývne, s odpovědí se spokojí. Jenna rychle proklouzne dovnitř. Copak ji sem pozvali, jen aby doplnila kvótu mladých žen pro pobavení? S tím ať se jdou vycpat. Zároveň až doteď večer probíhal naprosto fajn. A v případě nutnosti se o sebe umí postarat.

O tři hodiny později se Jenna s Larsem baví u stolu o přístupu klientů v dnešní době. O tom, že největší brzdou kreativity reklamní agentury jsou samotní zákazníci. Nikdo si už nedokáže nebo netroufne koupit pořádnou reklamu. Jistě, všichni baží po důvtipné propagaci, kterou by se odlišili, všichni jsou vedle z odvážných nápadů, ale ve výsledku pak sáhnou po uhlazeném, nevybočujícím a tupém mainstreamu.

„S tupým mainstreamem se nedá vyhrát. A vyhrát chtějí všichni. Jak marketingoví manažeři, tak reklamky,“ prohlásí Lars a Jenna vidí, že jí přitom pokukuje do poodhaleného výstřihu.

„V tom se samozřejmě mýlíš,“ řekne a vyzývavě se na něj podívá. „V dnešní době chtějí zákazníci raději zaručený zisk. Je vyloučené jim předhodit na stůl cokoli kreativního. Oni vyžadují návratnost investic,“ zopakuje a uvědomí si, že by ráda nějakou vzpruhu. Možná lajnu.

„Pojďme si teď od těch plků dát pohov, máme volno,“ prohlásí Lars, jako by jí četl v myšlenkách. Jenna ho sleduje, jak bez skrupulí rovná jemný bílý prášek na stole. Lars si jejího pochybovačného výrazu povšimne a zasměje se. „Bez obav. Jsme tady jediní hosti.“

Jenna povytáhne obočí a skloní se ke stolu. Když se zvedne a požitkářsky se opře, cítí Larsův pohled na svém těle.

„Na svůj věk se jevíš starší,“ poznamená Lars a Jenna se pousměje.

Možná je starší. Ale každopádně cílevědomější než ostatní holky.

„Koukni na ně,“ ukáže Lars na Eliase a zrzku, kteří se spolu vrátili do restaurace. „Pokud jsi všímavá, neujde ti, že Elias už nemá zastrčenou košili a pěšinku má na druhé straně, než když odcházeli na cigáro.“ Zavrtí hlavou. „Rozvaha. Kam se kurva poděla rozvaha? Tihle mladí odchovanci Tinderu už neumějí docenit staré dobré dobývání. Diskrétní lov.“

Jenna se pousměje. Ona se rozhodla, že si uloví jen další lajny. A pak může zmizet.

Před půlnocí se všichni vrátí na pevninu. Na parkovišti kousek od mola už stojí černý mikrobus taxislužby. Lars se kymácí a zírá na moře. Mořský vítr Jenně rozfoukává vlasy do obličeje.

O půl hodiny později vchází nametená a krajně žíznivá společnost do Teatteri. Černě oblečený kulturista Larsovi neznatelně pokývne a odepne šňůru na schodech vedoucích do VIP zóny.

„Vítejte.“

Lars přikývne, strčí chlapíkovi do ruky hladkou oranžovou bankovku a odvede svou svitu k připravenému stolu na terase. Tam bez dalších slov nechá všechny rozesadit se podle svého a sám vyrazí k baru objednat. Když se vrátí ke stolu a přinese na podnose panáky vodky a několik lahví šumivého vína, Jenna si uvědomí, že se začala náramně bavit. Navíc Lars na ni už zdaleka nepůsobí tak zle.

„Doufám, že je to pravé šampaňské, a ne nějaký sekt.“ Jenna popadne lahev a kalným zrakem, očividně už opilá, pohlédne na etiketu. Larsovo přikývnutí vyvolá ve společnosti spokojené zamručení. Nikdo nikdy ještě nezažil, že by Lars Sundin v Teatteri koupil něco jiného než pravé šampaňské z oblasti Champagne.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vraždy s cejchem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.