Přeložila:

IVANA DRESIA

Penelope Ward: Milovaný nevlastní bratr

Vydání první

Copyright © 2014. STEPBROTHER DEAREST by Penelope Ward

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2444. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Stepbrother Dearest vydaného v roce 2014

Český překlad © 2021 Ivana Dresia

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover by RBA Designs

Stock photo © Shutterstock.com, Formatting by Polgarus Studio

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1620-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1621-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Penelope Ward

MILOVANÝ

NEVLASTNÍ

BRATR

1. ČÁST

1. kapitola

Studený vzduch zamlžil arkýřové okno v našem obývacím pokoji, zatímco jsem nervózně čekala za ním a snažila se vyhlédnout ven. Každou chvíli by měl na příjezdovou cestu vjet Randyho kombík Volvo. Randy odjel na Loganovo letiště vyzvednout svého syna Eleca, který s námi bude žít celý další rok, protože jeho matka přijala roční pracovní nabídku v zámoří.

Randy a moje matka Sarah byli manželi jenom pár let. S otčímem jsme spolu vycházeli docela dobře, ale neřekla bych, že jsme si byli nějak zvlášť blízcí. O Randyho předchozím životě jsem věděla jen něco málo: jeho bývalá manželka Pilar byla ekvádorská umělkyně, nyní žijící v Sanfranciském zálivu, a jeho syn byl potetovaný pankáč, který si podle Randyho vlastních slov mohl dělat, co chtěl.

Nikdy předtím jsem svého nevlastního bratra nepotkala a viděla jsem jenom jednu jeho fotku, která byla pořízena před pár lety, krátce předtím, než se Randy oženil s mojí matkou. Z obrázku bylo zřejmé, že měl tmavé vlasy a tmavší odstín pleti, což s největší pravděpodobností zdědil po své jihoamerické matce, ale měl Randyho světlé oči a jemné rysy. Na fotografii měl krátké vlasy a vypadal jako hodný chlapec, Randy však říkal, že se Elec v poslední době dostal do vzpurného stadia. To zahrnovalo tetování ve věku pouhých patnácti let a problémy s alkoholem a kouřením trávy, ačkoliv ještě nebyl plnoletý. Randy obviňoval Pilar z toho, že je přelétavá a příliš soustředěná na svou uměleckou kariéru, čímž prý umožňovala Elecovi, aby mu všechno prošlo, včetně potenciální vraždy.

Randy se netajil tím, že Pilar povzbudil, aby dočasně přijala práci v londýnské galerii umění, aby Elec, kterému nyní bylo sedmnáct, mohl žít s námi.

Ačkoliv Randy dvakrát ročně odjížděl za svým synem na západ, pochopitelně tam nemohl být tak často, aby Eleca ukáznil. Docela tím trpěl, a tak se teď o to víc těšil na příležitost, že bude moct svého syna během příštího roku napravit.

Zatímco jsem zírala na špinavý sníh, který lemoval naši ulici, v břiše se mi rojili motýli. Mrazivé bostonské počasí bude pro mého nevlastního bratra z Kalifornie drsným probuzením.

Měla jsem nevlastního bratra.

To pomyšlení bylo samo o sobě zvláštní. Doufala jsem, že spolu budeme vycházet. Jako jedináček jsem vždycky chtěla mít sourozence. Musela jsem se v duchu sama sobě smát při představě, jak idylicky jsem si to malovala: tajně jsem doufala, že mezi námi doslova přes noc vznikne jakýsi pohádkový vztah, jako třeba mezi Donnym a Marií Osmondovými nebo Jakem a Maggie Gylenhaalovými. Dnes ráno jsem náhodou zaslechla jednu starou písničku od Coldplay, o které jsem ani nevěděla, že existuje: Brothers and Sisters. Ve skutečnosti to ani není o sourozencích, ale přesvědčila jsem sama sebe, že je to dobré znamení. Všechno bude v pořádku. Není se čeho bát.

Máma vypadala stejně nervózně jako já, jak neustále běhala po schodech nahoru a dolů, aby připravila Elecův pokoj, který vznikl z bývalé kanceláře. Společně s mámou jsme zašly do Walmartu koupit nové povlečení a další nezbytnosti. Bylo docela zvláštní vybírat věci pro někoho, koho jsem vůbec neznala. Nakonec jsme se rozhodly pro povlaky v námořnicky modré barvě.

Začala jsem si něco mumlat, jak jsem přemýšlela, co bych mu měla říct, o čem bychom si spolu měli povídat, s čím bych ho mohla seznámit. Bylo to vzrušující a zároveň nervy drásající.

Uslyšela jsem, jak se zabouchly dveře od auta, což mě přimělo vyskočit z pohovky a uhladit si pomačkanou košili.

Uklidni se, Greto.

Slyšela jsem, jak se v zámku otočil klíč. Napřed vešel Randy a nechal za sebou pootevřené dveře, kterými dovnitř pronikal mrazivý vzduch. Po několika minutách jsem uslyšela křupání sněhu pod nohama, ale Eleca jsem pořád ještě neviděla. Musel se zastavit venku, jako by se mu nechtělo dovnitř. Randy vystrčil hlavu ze dveří. „Pohni zadkem, Elecu.“

Když se konečně objevil ve dveřích, udělal se mi v krku knedlík. Ztěžka jsem polkla a několik vteřin jsem si ho jen prohlížela. Uvědomila jsem si, že moje srdce buší čím dál silněji. Vůbec totiž nevypadal jako na té fotografii, kterou jsem viděla.

Elec byl ještě vyšší než Randy a z krátce zastřižených vlasů, které jsem si pamatovala z fotky, se teď stalo inkoustově černé rozcuchané hnízdo, jež mu padalo do obličeje. Dlouhé vlasy mu skoro úplně zakrývaly oči. Voněl po cigaretách, nebo to možná byl dýmkový kouř, protože byl sladší. Na džínách mu visel řetízek. Nedíval se na mě, a tak jsem využila příležitosti a dál si ho prohlížela, zatímco odhodil svoji tašku na podlahu.

Bum.

Byla to taška, nebo moje srdce?

Podíval se na Randyho, a když promluvil, jeho hlas zněl vážně. „Kde je můj pokoj?“

„Nahoře, ale nikam nepůjdeš, dokud nepozdravíš svoji sestru.“

Když jsem slyšela ten výraz, každý sval v mém těle se napjal. V žádném případě jsem nechtěla být jeho sestra. Za prvé, když se ke mně otočil, tvářil se, jako by mě chtěl zabít. A za druhé, jakmile jsem se jednou zahleděla do jeho ostře řezané tváře, bylo mi naprosto jasné, že zatímco moje mysl si zachovává ostražitost, mé tělo bylo okamžitě očarováno jeho kouzlem a ze všeho nejraději by mu co nejrychleji podlehlo.

V jeho očích jsem viděla dýky, které se zabodávaly do mých duhovek, ale pořád mlčel. Udělala jsem pár kroků dopředu, spolkla hrdost a natáhla ruku. „Já jsem Greta. Ráda tě poznávám.“

Neřekl nic. Uplynulo několik vteřin, než neochotně přijal moji ruku. Jeho stisk byl nepříjemně tvrdý, téměř bolestivý, než mou ruku co nejrychleji pustil.

Odkašlala jsem si, než jsem řekla: „Vypadáš jinak… než jsem si tě představovala.“

Přimhouřil oči. „A ty vypadáš… úplně obyčejně.“

Sevřelo se mi hrdlo. Na okamžik jsem si myslela, že mi hodlá složit kompliment. Nejsmutnější na tom všem bylo, že pokud by se mě někdo zeptal, jak se tváří v tvář vůči němu cítím, termín „obyčejně“ by byl nejspíš úplně nejvýstižnější.

Jeho oči si mě ledově chladným pohledem prohlížely od hlavy k patě. Uvedl se takovým způsobem, že jsem ho okamžitě začala nesnášet. Navzdory tomu jsem pořád byla v úžasu z toho, jak vypadá, a to mě silně znepokojovalo. Nos měl dokonale rovný a na čelistech se mu rýsovaly pevně zaťaté svaly. Jeho rty rovněž působily dokonale – až příliš dokonale. Byla jsem si jistá, že čas od času z nich vychází něco, co bych nechtěla slyšet. Čistě tělesně vzato byl mým snem, ale ve všech ostatních ohledech byl mou noční můrou. Nechtěla jsem však dát najevo, jaký vliv na mě mají jeho slova.

„Chceš, abych ti ukázala tvůj pokoj?“ zeptala jsem se ho.

Nevšímal si mě, zvedl svoji tašku a zamířil ke schodům.

No super. Přímo ukázkový průběh seznámení.

Máma sešla ze schodů a okamžitě Eleca objala.

„Jsem tak ráda, že tě konečně můžu poznat, zlato.“

Jeho tělo se napjalo, než se od ní odtrhl. „Kéž bych já mohl říct totéž.“

Randy vyrazil ke schodům a pohrozil mu prstem. „Nech si ty kecy, Elecu. Chovej se slušně a pozdrav Sarah.“

„Slušným způsobem zdravím Sarah,“ opičil se Elec monotónním hlasem, zatímco stoupal po schodech nahoru.

Máma položila Randymu ruku na rameno. „To je v pořádku. Však on si zvykne. Nech ho být. Tohle stěhování z jednoho konce země na druhý pro něj nebylo snadné. Ještě mě vůbec nezná. Je pochopitelné, že má obavy z budoucnosti.“

„Je to malej neuctivej hajzl.“

Páni.

Překvapilo mě, že Randy takhle mluví o svém vlastním synovi, bez ohledu na to, jak špatně se Elec právě zachoval. Můj nevlastní otec vůči mně nikdy taková slova nepoužil, i když musím říct, že jsem nikdy neudělala nic tak hrozného, čím bych si to zasloužila. Jenže Elec se doopravdy zachoval jako neuctivý hajzl.

V průběhu celého večera zůstal Elec za zavřenými dveřmi. Randy jednou vstoupil do jeho pokoje a já jsem slyšela, jak se tam hádají, ale s mámou jsme se rozhodly, že je necháme být, ať si to vyříkají, a raději jsme se od nich držely dál.

Když jsem šla pozdě večer spát, nemohla jsem se ubránit pohledu na zavřené dveře Elecovy ložnice. Zajímalo by mě, jestli jeho nepřátelský postoj předznamenával, jak bude probíhat celý nadcházející rok, nebo jestli tady vůbec vydrží po celý rok.

Měla jsem v plánu vyčistit si zuby. Když jsem otevřela dveře koupelny, úplně jsem nadskočila při pohledu na Eleca, jak si své mokré tělo ze sprchy otírá do ručníku. Ve vzduchu byla cítit pára a vůně pánského sprchového gelu. Místo abych okamžitě utekla pryč, z nějakého nepochopitelného důvodu jsem na místě ztuhla. Ještě znepokojivější však bylo, že místo aby se co nejrychleji přikryl ručníkem, nechal ho nonšalantně spadnout na podlahu.

A mně spadla brada.

Moje oči se na několik vteřin přilepily na jeho penis, než putovaly dál přes trojlístky vytetované na jeho břiše až k dalšímu tetování na levé paži. Z hrudníku mu kapala voda. V levé bradavce měl piercing. Když jsem mu konečně pohlédla do očí, setkala jsem se se zlomyslným úšklebkem. Chtěla jsem něco říct, ale z mých úst nevycházela žádná slova.

Nakonec se mi přece jen povedlo odvrátit hlavu a zaskřehotat: „No… Ach, můj bože… Nevěděla jsem… Radši půjdu pryč.“

Když jsem se otočila a zamířila ke dveřím, zastavil mě jeho hlas. „Chováš se, jako bys nikdy předtím neviděla nahýho chlapa.“

„Vlastně… neviděla.“

„To je mi líto. Už předem lituju toho dalšího, až ho budeš srovnávat se mnou.“

„Nejsi náhodou tak trochu namyšlenej?“

„Když myslíš. Máš snad pocit, že neoprávněně?“

„Panebože… Chováš se jako…“

„Hajzlík?“

Bylo to jako ošklivá autonehoda, od níž se člověk nedokáže odvrátit. Moje oči znovu sklouzly dolů. Co se to se mnou dělo? Stál tam přede mnou úplně nahý, a já jsem se nedokázala ani pohnout.

No sakra… Na penisu měl taky piercing. První pták, jehož vidím na vlastní oči, a zrovna tohle.

Když promluvil, konečně jsem dokázala odvrátit zrak. „Chápu, že ti došla slova. Takže, pokud nemáš v plánu něco podniknout, měla bys nejspíš odejít a nechat mě, abych se oblékl.“

Nevěřícně jsem zakroutila hlavou a zabouchla za sebou dveře.

Zatímco jsem co nejrychleji prchala do svého pokoje, třásly se mi nohy.

Co se to právě stalo?

2. kapitola

„Jak se má dnes tvůj milovaný nevlastní bratr?“ zeptala se Victoria.

Postel zaskřípala, jak jsem sebou plácla na břicho a zavzdychala do telefonu. „Nic novýho, pořád se chová jako pitomec.“

Nedokázala jsem své nejlepší kamarádce Victorii říct o Elecově pátečním večerním vystoupení v koupelně. Cítila jsem se kvůli tomu neskutečně trapně, proto jsem se rozhodla, že si to nechám jenom pro sebe. Vyhledávání propíchnutých penisů na Googlu dopadlo tak, že jsem byla celou noc vzhůru. Řeknu vám, že každý, kdo bezelstně zadá do vyhledávače „princ Albert“, se může dočkat velkého překvapení.

Dnes byla neděle, takže hned zítra nastoupí Elec na stejnou střední školu jako já, kde bychom oba měli na konci tohoto školního roku maturovat. Už brzy se všichni setkají s mým debilním nevlastním bratrem.

Victoriin hlas zněl šokovaně. „Pořád s tebou nemluví?“

„Ne. Ráno si přišel pro cereálie a odnesl si je do svýho pokoje.“

„Proč myslíš, že se chová, jako by měl v zadku klacek?“

Měla bys vidět jeho skutečný klacek.

„Něco se děje mezi ním a Randym. Snažím se nebrat si to osobně, ale je to těžký.“

Těžký a tvrdý. Ach, bože, nemůžu to dostat z hlavy!

Propíchnutý žalud.

Do hajzlu.

„Myslíš, že by se mi líbil?“ zeptala se Victoria.

„Jak to myslíš? Říkala jsem ti… že je to kokot,“ odsekla jsem.

„Já vím… ale je hezkej?“

Upřímně, věděla jsem, že je přesně Victoriin typ. Zbožňovala tmavovlasé a zadumané týpky, i když nebyli tak pohlední jako Elec. To byl další důvod, proč jsem si musela nechat detaily setkání v koupelně pro sebe. Kdyby se doslechla, že má piercing v penisu, už nikdy bych ji nedostala z našeho domu. Ale stejně už brzy zjistí, jak vypadá, takže jsem se rozhodla být upřímná.

„Je vážně sexy. Jako… fakt zatraceně sexy! Ale jeho vzhled je asi tak to jediný, co je na něm zajímavý.“

„Dobře, hned jdu k tobě.“

„Ne, to teda nejdeš.“ Začala jsem se smát, ovšem v hloubi duše mi byla představa Victorie vrhající se na Eleca opravdu nepříjemná, ačkoliv jsem si nemyslela, že by její pozornost opětoval.

„Tak co máš dnes večer v plánu?“

„No… než jsem se s ním setkala a než mi došlo, že je to vůl, měla jsem v plánu připravit večeři pro nás pro všechny. Víš… jednu ze svých specialit.“

„Kuře Tetrazzini.“

Zasmála jsem se, protože to bylo jediné jídlo, které jsem uměla uvařit opravdu skvěle. „Jak jsi to uhodla?“

„Možná bys svému milovanému nevlastnímu bratříčkovi mohla radši naservírovat ránu mezi oči, aby se trochu probral.“

„Zas tak moc se jím nehodlám zabývat. Odrovnám ho svojí laskavostí. Ať se klidně dál chová jako… pitomec (ach, bože!). Nejhorší, co bych mohla udělat, je nechat ho, aby si myslel, že má na mě nějaký vliv.“

Máma mi pomohla prostřít stůl, zatímco jsme čekali, až se upeče kuře Tetrazzini. V břiše mi kručelo, ale bylo to spíš od nervů než z vůně smetanové omáčky a česneku vycházející z trouby. Opravdu jsem se netěšila, až se usadím ke stolu naproti Elecovi. Tedy, jestli se k nám vůbec připojí na večeři.

„Greto, co kdybys zašla nahoru a zeptala se Eleca, jestli s námi chce povečeřet?“

„Proč zrovna já?“

Máma otevřela lahev vína. Bude jediná, kdo bude dnes večer pít, ale očividně to potřebovala. Trochu si nalila, usrkla a pak řekla: „Podívej, já chápu, proč mě nemá rád. Vidí ve mně nepřítele, protože mě nejspíš nějakým způsobem viní z toho, že jeho rodiče nejsou spolu. Ale neexistuje žádný důvod, aby se choval neurvale i k tobě. Snaž se s ním trochu spřátelit, ať se rozpovídá a není tak uzavřený.“

Pokrčila jsem rameny. Neměla ani tušení, jak otevřený byl včera večer v koupelně – doslova na plný koule.

Když jsem stoupala po schodech nahoru, v hlavě mi duněla znělka k filmu Čelisti. Představa, že mu zaklepu na dveře, mě upřímně děsila, a vůbec jsem netušila, co mě čeká, pokud ty dveře vůbec otevře.

Zaklepala jsem.

K mému překvapení ihned otevřel. Z pusy mu visela cigareta. Sladká vůně hřebíčku se rychle šířila mými nozdrami. Dlouze potáhl a pak mi schválně vyfoukl kouř přímo do obličeje. Když promluvil, jeho hlas byl tichý. „Co je?“

Snažila jsem se tvářit nezúčastněně, dokud jsem nepropukla v nekontrolovatelný kašel.

Bezva, Greto.

„Večeře je skoro hotová.“

Na sobě měl bílé přiléhavé žebrované tílko a opíral se jednou rukou o dveře. Mé oči mimoděk sklouzly k vytetovanému nápisu „Lucky“ na jednom z jeho mohutných bicepsů. Vlasy měl vlhké, džíny mu visely na půl žerdi a pod nimi byly vidět bílé boxerky. Jeho ocelově šedé oči zíraly přímo na mě. Vypadal naprosto úchvatně… Teda na to, že to byl takový kretén.

Ze zamyšlení mě vytrhla jeho otázka. „Proč na mě tak civíš?“

„Jak na tebe civím?“

„Jako by sis chtěla vzpomenout, jak jsem vypadal včera večer… Jako by sis ze všeho nejradši dala k večeři mě.“ Zakřenil se. „A proč na mě mrkáš?“

Sakra. Kdykoliv jsem byla nervózní, začalo mi cukat v oku a vypadalo to, jako bych mrkala.

„Je to jenom tik. Starej se o sebe.“

Zatvářil se rozzlobeně. „Vážně? Mám se starat o sebe? Můj vzhled je to jediný, co je na mně zajímavý, že? Takže bych z toho nejspíš měl vytěžit co nejvíc!“

O čem to mluvil? Zůstala jsem tam stát beze slov.

Pokračoval dál. „Copak? Je tu na tebe moc horko?“ Pak dodal posměšným tónem: „Zatraceně sexy!“ Posměšně se ušklíbl.

Do háje.

Přesně takhle jsem ho před chvílí popsala do telefonu Victorii.

Odposlouchával můj hovor!

Oko mi pořád cukalo.

„Už zase na mě mrkáš. Jsi ze mě nervózní? V obličeji jsi celá rudá, ale červená barva ti sluší.“

Okamžitě jsem se otočila a odcházela po schodech dolů.

Volal za mnou: „No neříkala jsi, že se chovám jako pitomec?“

Elec mlčky seděl u stolu a šťoural se v jídle, zatímco já jsem nedokázala odtrhnout oči od jeho kroužku na rtu. Randy si ho prohlížel pohrdavým pohledem. Máma si dolila víno do skleničky, dnes už poněkolikáté. No tak jo, naše vlastní verze seriálu Krok za krokem.

Předstírala jsem, že si pochutnávám na kuřeti Tetrazzini, zatímco jsem neustále musela přemýšlet o tom, že jestli vyslechl celý můj rozhovor s Victorií, musel si teď určitě myslet, že mě přitahuje.

Máma prolomila napjaté ticho jako první. „Elecu, tak jak se ti zatím líbí v Bostonu?“

„Když vezmeš do úvahy, že jsem ještě nevylezl z tohohle domu, tak to stojí za hovno.“

Randy praštil vidličkou o stůl. „Mohl by ses alespoň během večeře chovat ke své nevlastní matce slušně?“

„Přijde na to. Mohla by ve stejné době přestat chlastat? Věděl jsem, že sis vzal podvodnici, tatínku, ale netušil jsem, že je ještě navíc alkoholička.“

„Ty bezcennej sráči!“ zařval Randy.

Páni.

Randy mě znovu naprosto uzemnil svým výběrem nadávek, kterými častoval svého syna. Elec se sice choval jako kretén, ale stejně mě šokovalo, jakým způsobem s ním můj otčím mluví.

Elec odstrčil židli od stolu, odhodil ubrousek vedle talíře a vstal. „Už mám dost.“ Podíval se na mě. „To Titty Zinni, nebo jak se tomu sakra nadává, chutnalo báječně, ségra.“ Slovo „ségra“ sarkasticky poválel na jazyku.

Když odešel od stolu, ticho bylo přímo ohlušující. Moje matka položila ruku na hřbet Randyho ruky a já jsem si pořád lámala hlavu s tím, co se mohlo přihodit mezi Elecem a jeho otcem, že to způsobilo takové neshody.

Impulzivně jsem vstala a vyšla po schodech nahoru. Když jsem zaklepala na Elecovy dveře, srdce mi bušilo. Neodpověděl, takže jsem pomalu otočila klikou a nakoukla dovnitř. Seděl tam na kraji postele a kouřil hřebíčkovou cigaretu. Měl sluchátka na uších a neviděl mě vejít dovnitř. Chvíli jsem zůstala stát hned za dveřmi a pozorovala ho. Nervózně podupával nohama a vypadal frustrovaně a poraženecky. Nakonec cigaretu zamáčkl, ale okamžitě sáhl do zásuvky a popadl další.

„Elecu!“ zakřičela jsem.

Vyskočil na nohy a sundal si sluchátka. „Do háje! Vyděsila jsi mě k smrti.“

„Promiň.“

Zapálil si cigaretu a ukázal ke dveřím. „Vypadni.“

„Ne.“

Obrátil oči v sloup a pomalu zakroutil hlavou. Znovu si nasadil sluchátka a dlouze potáhl z cigarety.

Sedla jsem si vedle něho. „Ty cigarety tě zabijou.“

Vyfoukl kouř a utrousil: „To by bylo super.“

„To nemůžeš myslet vážně.“

„Prosím, nech mě na pokoji.“

„Tak dobře, fajn.“

Vyšla jsem z pokoje a vrátila se dolů. Když jsem ho před chvílí viděla tak skleslého, protože neměl ani tušení, že ho pozoruju, byla jsem teď odhodlaná se k němu nějak dostat. Potřebovala jsem zjistit, jestli je doopravdy takový kretén, nebo se jenom z nějakého důvodu ukrývá za pečlivě vybudovanou fasádou. Čím se ke mně choval hnusněji, tím víc jsem toužila po tom, aby si mě oblíbil. Byla to výzva.

Vrátila jsem se do kuchyně a požádala Randyho o Elecovo telefonní číslo, načež jsem si ho uložila do mobilu. Pak jsem mu napsala textovku.

Nechceš se mnou mluvit, tak ti píšu.

Elec: Kde jsi vzala moje číslo?

Greta: Od tvého otce.

Elec: Ať jde do háje.

Rozhodla jsem se změnit téma.

Greta: Jak ti dnes chutnalo jídlo?

Elec: Ubohej pokus.

Greta: Proč musíš být za každou cenu zlej?

Elec: Proč ty musíš být za každou cenu ubohá?

Vážně to byl blb. Tohle nikam nevedlo. Odhodila jsem telefon na kuchyňský pult a vyšla po schodech nahoru. Naštval mě natolik, že jsem měla v plánu udělat něco, co ho zaručeně vytočí.

Když jsem zaklepala a ihned poté otevřela dveře, pořád ještě seděl na posteli a kouřil. Zamířila jsem přímo k zásuvce, popadla jeho krabičku cigaret a vyběhla ven.

Smála jsem se celou cestu zpátky do svého pokoje. Až do té chvíle, než se dveře doširoka rozletěly. Rychle jsem si nacpala krabičku s cigaretami za košili. Elec vypadal, že mě chce zavraždit, i když jsem zároveň musela připustit, že plameny v jeho očích byly docela sexy.

„Vrať mi je,“ procedil skrz zaťaté zuby.

„Nevrátím.“

„To teda sakra vrátíš, nebo ti sáhnu za košili a vezmu si je sám. Vyber si, je to na tobě.“

„Myslíš to vážně? Proč vůbec kouříš? Škodí to zdraví.“

„Nemůžeš prostě jen tak krást! Ale na druhou stranu, jaká matka, taková dcera.“

„O čem to mluvíš?“

„Běž se zeptat svý mámy,“ zabručel si pod nos. Napřáhl ke mně svoji svalnatou, potetovanou paži. „Vrať mi moje cigarety.“

„Nevrátím, dokud mi nevysvětlíš, proč jsi něco takovýho právě řekl. Moje máma Randyho neukradla. Tví rodiče se rozvedli ještě předtím, než moje máma poznala tvýho tátu.“

„No jo, každopádně si přejou, abys tomu věřila. Nejspíš taky vyjebávala s tvým otcem, že jo? Další ubohej důvěřivej parchant.“

„Nedovolím ti, abys takhle mluvil o mým tátovi!“

„Aha. Tak kdepak byl, když Sarah šukala s mým otcem za zády mojí mámy?“

Začala se ve mně vařit krev. Ještě bude litovat, že se na to zeptal. „Šest stop pod zemí. Můj táta umřel, když mi bylo deset.“

Mlčel a frustrovaně se škrábal na hlavě. Poprvé od té chvíle, kdy jsme se setkali, se jeho tón zmírnil. „Sakra. To jsem nevěděl, jasný?“

„Nejspíš je toho hodně, co ještě nevíš. Ale kdyby sis se mnou chtěl pohovořit…“

Elec skoro vypadal, jako by se chtěl omluvit. Skoro. Hned vzápětí však zavrtěl hlavou a zase se proměnil ve zlého pana Hydea. „Ať se propadnu, jestli se s tebou budu vybavovat. Dej mi moje cigarety, nebo si je vezmu sám.“

Moje tělo se zachvělo, když to řekl. Co se to se mnou dělo? Jedna část mého já chtěla vědět, jaké by to bylo, kdyby jeho drsné ruce roztrhly jemnou látku mé košile. Potřásla jsem hlavou, abych se té myšlenky zbavila, a o dva kroky jsem ustoupila, když se ke mně pomalu přibližoval. Teď byl jen pár centimetrů ode mě. Jak se ke mně blížil, z jeho těla sálalo horko. Moje bradavky se okamžitě proměnily v ocel. Dosud nikdy v životě jsem se necítila tak mimo kontrolu nad svým vlastním tělem a v duchu jsem své tělo prosila, aby na něj okamžitě přestalo tak intenzivně reagovat. Přiznejme si to. Moje tělo bylo imbecil se špatným úsudkem. Jak jinak by mohlo toužit po něčem, co tak strašně nesnášelo?

Jeho dech voněl po hřebíčku. „Tohle je moje poslední krabička té značky. Je to import z Indonésie. Ještě vůbec nevím, jestli je tady někde seženu. Jestli si myslíš, že je se mnou těžký pořízení, tak to teprve něco uvidíš, až budu dneska večer bez cigaret.“

„Jsou moc špatný pro tvý zdraví.“

„Radši se mě zeptej, jestli mě to zajímá,“ pronesl, nepříjemně blízko mých úst.

„Elecu…“

Couvl o pár centimetrů. „Podívej… kouření je jediná věc, která mě aspoň trochu smiřuje se životem od tý doby, co jsem vešel do týhle pekelný díry. Teď tě o to žádám po dobrým. Prosím.“

Pohled jeho očí najednou změkl a s každou další vteřinou mé odhodlání sláblo. „Tak fajn.“ Sledoval mou ruku, když jsem sáhla do podprsenky pro cigarety. Podala jsem mu je a okamžitě ucítila chladný vzduch, který nahradil teplo jeho těla, jak vycouval.

Jestli jsem si myslela, že když mu vrátím ty cigarety, zavládne mezi námi příměří, šeredně jsem se mýlila.

Naposledy se ke mně otočil a v jeho očích už nebyla žádná laskavost. Právě naopak, probodával mě svým pohledem. „Za tohle mi ještě zaplatíš.“

3. kapitola

Začátek školy se odehrál přesně podle mého očekávání. Elec mě ignoroval, kdykoliv jsme se ocitli ve stejné třídě nebo v jídelně. Všude, kam přišel, se kolem něj houfovaly holky a on se okamžitě stal populárním, aniž by musel říct jediné slovo. Pravděpodobně nejméně překvapivým vývojem byla Victoriina dychtivá reakce na něj.

„Jaký si myslíš, že mám u něho šance?“

„O čem to mluvíš?“

„Chci sbalit Eleca.“

„Do toho mě nezatahuj, prosím.“

„Proč ne? Uvědomuju si, že s ním nevycházíš, ale jsi moje nejlepší kamarádka.“

„K smrti mě nenávidí. Jak bych ti s tím mohla pomoct?“

„Mohla bys mě pozvat k sobě domů, zařídit to tak, abychom byli všichni v jedný místnosti, a pak nás nechat o samotě.“

„No to nevím. Ty vůbec nechápeš, jaký je.“

„Vím, že se nemáte rádi, ale opravdu by ti vadilo, kdybych se o něco pokusila? Možná by to vašemu vzájemnýmu vztahu nakonec prospělo, kdybych s ním začala chodit.“

„Myslím, že Elec není typ na randění.“

„To asi ne. Ale je to typ na šukání, což přesně hledám. Brala bych ho.“

Srdce mi začalo tlouct rychleji a nenáviděla jsem se za to. Pokaždé, když Victoria vedla tyhle řeči, šíleně jsem žárlila. Jako bych neustále musela bojovat sama se sebou. Ovšem v životě bych to nikdy nikomu nepřiznala. Přitom jsem ani nevěděla, co mi vadilo ze všeho nejvíc. Bylo to pomyšlení na moji nejlepší kamarádku, jak se dotýká Eleca a prožívá s ním mé nejtemnější fantazie? To by mi určitě vadilo, ale myslím, že ze všeho nejvíc mě rozčilovala představa, že by se Elec mohl na hlubší úrovni spojit s někým jiným, zatímco mnou by stále okázale pohrdal.

Nesnášela jsem sama sebe za to, že mi na něm záleží.

Vytáhla jsem batoh ze skříňky. „Jsi blázen. Můžeme se prosím bavit o něčem jiném?“

„Tak jo. Doslechla jsem se, že tě Bentley prý chce pozvat na rande.“

Ta informace mě tak překvapila, že jsem hlasitě práskla dvířky od skříňky. „Od koho?“

„Bavil se o tom s mým bráchou. Chce tě pozvat do kina.“

Bentley byl jeden z nejpopulárnějších kluků v posledním ročníku. Nedokázala jsem přijít na to, proč by se o mě měl zajímat, protože obvykle randil jen s holkami ze své party. Já jsem do jejich party nepatřila, ani do žádné jiné. Byla to skupina lidí z bohaté části města, k níž náležel právě Bentley. Pak ještě existovaly umělecké a divadelní partičky. Dál tu byla skupina mezinárodní studentské výměny. Potom tady byli ti, kteří byli populární z toho důvodu, protože dobře vypadali nebo uměli něčím zaujmout (Elec). Já s Victorií jsme byly ve třídě tak trochu samy pro sebe. Vycházely jsme se všemi, měly dobré známky a vyhýbaly se problémům. Ale na rozdíl od své nejlepší kamarádky jsem já pořád ještě byla panna.

Až dosud jsem měla jenom jednoho přítele, Geralda, který se se mnou nakonec rozešel, protože jsem mu vůbec nic nedovolila. Nesměl si ani sáhnout na moje prsa. Rozneslo se, že jsem ještě panna, a někteří lidi ve škole si ze mě za mými zády dělali legraci. Geralda jsem čas od času potkávala na školních chodbách, ale snažila jsem se mu vyhýbat.

Victoria udělala bublinu ze žvýkačky. „Takže, jestli tě vážně pozve na rande, určitě bychom měli přizvat Eleca. Ty půjdeš s Bentleym a já s Elecem. Mohli bychom všichni společně zajít do kina na ten novej horor.“

„Ne, díky. Žít pod jednou střechou s Elecem je dost dobrej horor, další už nepotřebuju.“

Hned další den ráno se mi má slova vybavila. Oblékala jsem se do školy, a když jsem otevřela zásuvku se spodním prádlem, byla prázdná.

Hodila jsem na sebe legíny na jógu a napochodovala do Elecova pokoje. Zrovna si oblékal košili.

„Co jsi sakra udělal s mým spodním prádlem?“

„Není to dobrej pocit, když ti někdo bere tvoje věci, co?“

„Vzala jsem ti jednu krabičku cigaret a za pět minut jsem ti ji zase vrátila, jen tak mimochodem. Ty jsi mi sebral veškerý spodní prádlo, který mám! V tom je trochu rozdíl, nemyslíš?“

Málem už jsem začala doufat, že na všechno zapomene a nepomstí se mi. Poslední dobou mě ignoroval ještě víc než předtím a já jsem naivně předpokládala, že je vše zapomenuto.

Začala jsem prohledávat jeho šuplíky. Rychle jsem ucukla rukou, když moje prsty nahmataly balíček kondomů.

„Můžeš klidně hledat celej den, dokud slunce nezapadne. Zbytečně plýtváš časem.“

„Doufám, že jsi všechno nevyhodil!“

„Neboj, bylo tam pár fakt sexy kousků, to bych nedokázal.“

„Některý stály celej majlant.“

Kvalitní spodní prádlo bylo asi to jediné, za co mi nebylo líto utratit spoustu peněz. Každá souprava pocházela z drahého internetového butiku.

Když jsem si klekla na zem, abych se podívala pod postel, zasmál se. „Mimochodem, je ti vidět zadek.“

Okamžitě jsem vyskočila a zaťala zuby. „To se stává, když na sobě člověk nemá žádný spodní prádlo!“

Měla jsem sto chutí vyprovokovat hádku, ale tím by se všechno ještě zhoršilo. Postavila jsem se mu tváří v tvář.

Elec si mě měřil očima. „Dostaneš ho zpátky, až budu připravenej ti ho vrátit. A teď, kdybys mě laskavě omluvila…“ Prosmýkl se kolem mě a seběhl po schodech.

Ani jsem se nesnažila ho zastavit, protože mi bylo jasné, že s ním nehnu. Cestou do školy jsem se stavila v Targetu a koupila si laciné kalhotky, než přijdu na to, jakým způsobem získat zpátky svoje spodní prádlo.

Ten den jsem se vrátila ze školy v opravdu mizerné náladě. Ještě jsem byla rozhozená z událostí dnešního rána a rozrušená kvůli tomu, že mě Bentley opravdu pozval na rande, a vážně jsem potřebovala dobrou zmrzlinu – ale ne ledajakou, musela to být domácí. Taková, jakou jsem si občas vyrobila ve strojku, který jsem dostala loni k Vánocům.

Vysypala jsem do něj veškeré zbytky halloweenských čokoládových cukrovinek, jako Snickers, Heath bar, Almond Joy, a získala lahodný mix vanilkové chuti.

Jakmile byla zmrzlina hotová, posadila jsem se ke kuchyňskému pultu s obrovskou miskou a vychutnávala si každičké sousto.

Uslyšela jsem prásknutí vstupních dveří a krátce potom vešel do kuchyně Elec. Ve vzduchu se vznášela vůně hřebíčkových cigaret a jeho kolínské. Nenáviděla jsem jeho vůni.

Milovala jsem tu jeho zatracenou vůni, nejradši bych se v ní utopila.

Jako obvykle mě naprosto ignoroval, prostě zamířil k ledničce, vyndal mléko a vypil ho přímo z kartonu. Pak uviděl moji zmrzlinu. Přišel ke mně a vzal mi lžíci z ruky. Vložil si ji do úst a pozřel obrovské sousto. Kovový kroužek na jeho rtu zacinkal o lžíci, kterou olizoval, dokud nebyla úplně čistá. Celá jsem se chvěla, jen když jsem to pozorovala. Pak mi lžíci vrátil. Jazykem si zlehka přejel po zubech, jako by se tam mihnul had. Dokonce i ty jeho zatracené zuby byly sexy.

Otevřela jsem šuplík, popadla další lžíci a podala mu ji, aby měl svou vlastní. Oba jsme začali jíst z mé misky, zcela mlčky. Nic zvláštního se nedělo, ale moje srdce přesto tlouklo rychlostí jedné míle za minutu. Byla to ta nejdelší doba, jakou mě Elec až dosud ze své vlastní vůle poctil svou přítomností.

Nakonec se na mě mezi dvěma sousty zadíval a zeptal se: „Co se stalo s tvým tátou?“

Spolkla jsem zmrzlinu a snažila se přitom vypořádat s plíživými emocemi. Jeho otázka mě úplně zaskočila. Odložila jsem lžíci. „Zemřel na rakovinu plic, když mu bylo pětatřicet. Kouřil od svých dvanácti let.“

Na okamžik zavřel oči a chápavě přikývl. Očividně si právě uvědomil, proč mi tak moc vadí jeho kouření.

Po několika vteřinách ticha se zadíval do misky a řekl: „To je mi líto.“

„Díky.“

Dál jsme se dělili o zmrzlinu, dokud miska nebyla prázdná. Elec mi vzal misku, opláchnul ji ve dřezu, utřel ji do utěrky a uložil do kuchyňské skříňky. Pak bez jediného dalšího slova odešel do svého pokoje.

Já jsem ještě chvíli zůstala sama dole v kuchyni a v duchu si přehrávala to podivné setkání. Jeho zájem o mého otce mě opravdu překvapil. Taky jsem nedokázala přestat myslet na to, jak olizoval moji lžíci a jaký to byl pocit, když jsem ji potom sama dala do pusy.

Můj telefon zazvonil. Přišla mi nová zpráva od Eleca.

Díky za zmrzku. Musím uznat, že byla vynikající.

Když jsem později toho odpoledne vešla do svého pokoje, měla jsem na prádelníku úhledně složený jeden pár svého spodního prádla. Pokud tohle měla být jeho verze nabídky olivové ratolesti, tak jsem to brala.

Nová podoba „sladkého“ Eleca neměla mít dlouhého trvání. Jen několik dní po našem společném mlsání zmrzliny se objevil v kavárně, kam jsem po škole chodila na brigádu, abych si trochu přivydělala. Kilt Café stála kousek od naší střední školy a kromě kávy byly v nabídce sendviče, saláty a podobné věci.

Jako by samotná skutečnost, že Elec zabloudil zrovna sem, nebyla už dostatečně zlá, navíc si s sebou přivedl tu pravděpodobně nejkrásnější dívku z celé naší školy. Leila byla vysoká platinová blondýnka s obrovskými ňadry. Byla úplným opakem mého vzhledu. Já jsem měla drobnější tělo tanečnice, nebo spíš gymnastky. Moje dlouhé, jahodově blond vlasy byly rovné a jednoduše učesané, na rozdíl od jejího okázalého texaského stylu. Člověk by na základě jejího vzhledu tipoval, že to bude pěkná mrcha, ale ve skutečnosti byla opravdu milá.

Leila na mě zamávala. „Ahoj, Greto.“

„Ahoj,“ pozdravila jsem a předložila jim jídelní lístky. Elec mi věnoval letmý pohled, ale jinak mě nebral na vědomí. Myslím, že netušil, že tady pracuju, protože jsem mu to nikdy neřekla.

Pocítila jsem osten žárlivosti, když jsem si všimla, že Elec pod stolem zaklínil Leiliny nohy mezi svoje stehna.

Nebyla jsem si jistá, jestli si Leila uvědomovala, že je to můj nevlastní bratr. Nikdy jsem o něm ve škole nemluvila a měla jsem za to, že ani on se o mně nikdy nezmínil.

„Za chvilku budu zpátky u vás, v klidu vybírejte,“ sdělila jsem jim, než jsem se vrátila do kuchyně. Zpovzdálí jsem sledovala, jak se Leila natáhla přes stůl a políbila ho na rty. Udělalo se mi z toho zle. Kroužek na jeho rtu sevřela mezi zuby a málem u toho vrněla blahem. Fujtajbl. Ještě nikdy v životě jsem nepocítila takovou touhu okamžitě zmizet.

Neochotně jsem se k nim vrátila. „Už jste se rozhodli, co si dáte?“

Elec zabloudil očima k tabuli s výčtem denních specialit a ušklíbl se. „Jakou máte dneska polívku?“

Parchant.

„Hovězí.“

„To není úplně přesný. Vyjadřuj se precizně.“

„Je to z hovězího masa.“

Zeptal se ještě jednou: „Jakou máte dneska polívku?“

Chvíli jsem na něho zírala a pak jsem zaťala zuby: „Polívku z volskýho ocasu.“

Majitel pocházel z Evropy a zřejmě to tam byla specialita.

Přidrzle se ušklíbl. „Díky. Tak já si dám tu polívku z ocasu. Leilo?“

„Já bych chtěla ten zahradní salát,“ prohlásila a zmateně se dívala ze mě na Eleca a zase zpátky.

Dala jsem si na čas, než jsem jim přinesla jídlo. Bylo mi jedno, jestli polévka už bude studená.

Po několika minutách Elec zvedl ukazováček, aby mě přivolal ke stolu.

„Ano?“ zafuněla jsem.

„Ta polívka z ocasu je úplně studená. A navíc bez chuti. Mohla bys mi ji prosím vyměnit a požádat kuchaře, aby ji pořádně ochutil?“

Vypadal, jako by potlačoval smích. Leila oněměla.

Odnesla jsem polévku zpátky do kuchyně a vztekle s ní mrštila do dřezu, i s keramickou miskou, v níž se nacházela. Místo toho, abych to řešila s kuchařem, rozhodla jsem se všechno vzít do vlastních rukou. Popadla jsem naběračku a nalila polévku do čisté misky. Otevřela jsem lahvičku s pálivou pikantní omáčkou a nalila do polévky víc než štědrou dávku.

Teď už musela být zaručeně horká, přímo pálivá. Vrátila jsem se zpátky a položila ji před Eleca.

„Ještě něco si budete přát?“

„Ne.“

Šla jsem do kuchyně a zpoza rohu je nenápadně pozorovala. Hořela jsem nedočkavostí. Až ochutná moji specialitu, nejspíš mu upadne jazyk. Dobře mu tak.

Elec si nabral první lžičku. Nedal na sobě nic znát.

Jak je to možný?

Nabral si další lžíci a vzápětí mě vyhledal očima. Ústa se mu zkřivila do potutelného úsměvu, načež uchopil misku do obou rukou a začal polévku pít, jako by to byl nápoj. Jakmile dopil, otřel si ústa hřbetem ruky a vyslovil omluvu směrem k Leile.

Leila k nám byla otočená zády, když ke mně Elec přistoupil, popadl mě za ruku a odvlekl mě do temné chodby vedoucí k záchodům.

Přitiskl mě ke zdi. „Myslíš si o sobě, jak nejsi chytrá, co?“ Srdce mi bušilo až v krku. Zavrtěla jsem hlavou, načež mi oznámil: „Tak to máš smůlu.“

Než jsem stihla odpovědět, Elec popadl můj obličej oběma rukama a vrazil mi svůj jazyk do úst. Kovový kroužek na jeho rtu mi odřel pusu, když do ní hladově šťouchal jazykem a začal mě divoce líbat. Hlasitě jsem zasténala přímo do jeho úst, šokovaná, ale zároveň i vzrušená tím, jak mě přepadl. Třásla jsem se po celém těle. Jako obvykle úžasně voněl. Veškeré moje smysly byly jako u vytržení, měla jsem pocit, že každou chvíli omdlím.

Během několika málo vteřin začal žár z pikantní omáčky na jeho jazyku pronikat do mých úst, která nyní byla v jednom ohni. Ačkoliv jsem měla strach, že mi upadne jazyk, nedokázala jsem se od něj odtáhnout.

Takhle mě ještě nikdo nepolíbil.

A pak, zničehonic, odtrhl svá ústa od mých.

„Copak tys ještě pořád nepochopila, že se mnou nemáš vyjebávat?“

Odešel pryč a nechal mě tam stát samotnou, v temné chodbě.

Sakra!

Ústa jsem měla v jednom ohni, stejně jako některé další tělesné otvory. Mezi nohama jsem cítila pulz. Když jsem se konečně zklidnila natolik, abych se dokázala pohnout, uvědomila jsem si, že se moje nohy nepřestávají třást.

Rozhodla jsem se, že to chci mít co nejrychleji za sebou. Vzala jsem kožený pořadač na bankovky, přešla k jejich stolu a položila ho před Eleca. Přitom jsem se pečlivě vyhýbala očnímu kontaktu.

Zaslechla jsem, jak říká Leile, aby na něho počkala venku, že se o všechno postará. Sáhl do kapsy, něco zastrčil do desek a brzy nato odešel.

Nejspíš mi ani nenechal spropitné. Když jsem otevřela kožené desky, zalapala jsem po dechu. Kromě dvacetidolarové bankovky tam totiž ležely moje oblíbené černé kalhotky, tanga, a na účtu byl rukou připsaný vzkaz:

Drobný si nech a převlíkni si kalhotky. Mám takovej pocit, že ty, co máš na sobě, budou trochu mokrý.

4. kapitola

S Elecem jsme o tom polibku nikdy nemluvili, i když jsem ho pořád měla plnou hlavu. Byla jsem si jistá, že pro něj to nic neznamenalo, že to od něho bylo čistě účelové. Přesto jsem zažívala stejné pocity, jako kdyby bylo Elecovo políbení založeno na skutečné vášni. Dotek jeho rtů na mých a vědomí, jak chutná, byla vzpomínka, kterou jsem nedokázala jen tak snadno vymazat. Neustále jsem toužila, abych to mohla zažít znovu. Souboj mezi mou myslí a tělem byl teď ještě mnohem těžší než předtím.

Bylo to jako prokletí zamilovat se do někoho, s kým jste museli žít pod jednou střechou, obzvlášť když si domů neustále vodil nějaké holky ze školy.

Jednou odpoledne, když naši rodiče nebyli doma, si přivedl Leilu a celou dobu spolu vyváděli v pokoji. Další odpoledne to byla Amy. A další týden to byla jiná Amy.

Byla jsem ve svém pokoji a zakrývala si uši, abych nemusela poslouchat, jak vrže jeho postel nebo jak se ta pitomá holka hihňá. Toho dne, kdy Amy číslo dvě vyšla z jeho pokoje a odešla domů, jsem mu poslala textovku.

To jako vážně? Dvě Amy? Přijde zítra Amy číslo tři? Co si o sobě vůbec myslíš?!

Elec: Myslím si, že by ses taky chtěla jmenovat Amy… „sestro“.

Greta: Nevlastní! Nevlastní sestro.

Elec: Jo. Otravná nevlastní sestro.

Greta: Jsi debil.

Elec: A ty jsi vtěrka.

Vstala jsem z postele a bez zaklepání vešla přímo do jeho pokoje. Hrál videohru a ani se na mě nepodíval. „Jak vidím, vážně si budu muset pořídit zámek.“

Srdce mi bušilo jako o závod. „Proč jsi takovej debil?“

„Taky tě rád vidím, ségra.“ Poklepal na postel vedle sebe s očima stále upřenýma na obrazovku. „Pokud nehodláš jít pryč, tak se u mě posaď.“

„Netoužím sedět na tvý špinavý posteli.“

„Chtěla bys radši sedět na mým špinavým obličeji?“

Málem se mi zastavilo srdce.

Ústa se mu roztáhla do širokého nevyzpytatelného úsměvu, zatímco pořád pokračoval ve hře. Úplně mi vzal řeč. Ve skutečnosti jsem si ji vzala sama, protože jakmile z jeho úst vyšla ta slova „chtěla bys radši sedět na mým špinavým obličeji“, měla jsem nutkání zkřížit nohy, abych potlačila vzrušení. Moje vagina se v jeho přítomnosti chovala jako beznadějný cvok. Čím hruběji vystupoval, tím silněji mě přitahoval.

Protože mě nenapadla žádná přijatelná odpověď na jeho otázku, začala jsem se rozhlížet po jeho pokoji. Zamířila jsem ke komodě, otevírala jednu zásuvku za druhou a přehrabovala se v jeho věcech. „Kde je moje spodní prádlo?“

„Už jsem ti přece říkal, že tady ho nenajdeš.“

„Já ti nevěřím.“

Pokračovala jsem v hledání, dokud jsem nenarazila na něco, co mě zaujalo. Byl to pořadač s pořádným štosem papírů uvnitř. Na přední straně byla vytištěna slova Lucky a jeho přítel, Elec O´Rourke.

„Co je to?“

Elec okamžitě přestal hrát videohru a prakticky vyletěl z postele. „Nesahej na to.“

Co nejrychleji jsem pořadač prolistovala, než mi ho vyrval z rukou. Viděla jsem pár dialogů a některé řádky byly přeškrtnuté a opravené červeným perem.

Vykulila jsem oči. „Ty jsi napsal knihu?“

Ztěžka polkl. Poprvé za celou tu dobu, co jsem ho znala, vypadal Elec opravdu nesvůj. „Do toho ti nic není.“

„Možná máš nakonec i něco v hlavě a nejsi zajímavej jen kvůli svýmu vzhledu,“ vtipkovala jsem.

Očima jsem zabloudila k vytetovanému slovu „Lucky“ na jeho pravém bicepsu a kolečka v hlavě se mi začala otáčet. Tetování možná mělo nějakou spojitost s příběhem, který napsal.

Elec se na mě naposledy výhružně podíval, než přešel ke své skříni a položil pořadač do nejvyšší police. Pak se posadil zpátky na postel a pokračoval ve videohře.

Zoufale jsem si přála navázat s ním nějaké spojení, proto jsem si sedla vedle něj a dívala se, jak ničí v boji svého virtuálního nepřítele.

„Můžou to hrát dva hráči?“

Na okamžik přestal hrát a ztuhl, pak si podrážděně povzdechl a podal mi ovladač. Změnil nastavení na dva hráče a společně jsme začali bojovat.

Nějakou dobu mi trvalo, než jsem přišla na to, jak se to hraje. Po několika jeho výhrách moje postava konečně zabila tu jeho a on se ke mně otočil s pobaveným pohledem a troufám si říct… obdivem. Zdráhavě, ale upřímně se usmál a já měla pocit, že mi srdce vyskočí z hrudi. Jedno malé gesto a byla jsem ztracený případ. Co bych udělala, kdyby na mě byl opravdu hodný? Úplně bych přišla o rozum a začala mu obskakovat nohu jako pejsek? Při tom pomyšlení jsem se rozhodla, že je nejvyšší čas, abych se vrátila do svého pokoje.

Zbytek večera jsem strávila tím, že jsem se ho snažila pochopit, a dospěla jsem k závěru, že v mém milovaném nevlastním bratrovi je rozhodně něco víc, než se na první pohled zdálo.

Uplynulo několik dalších týdnů, než jsem se rozhodla přijmout Bentleyho pozvání na rande. Nakonec jsem si připustila, že za a) v tuto chvíli neexistovaly lepší alternativy, a za b) rozptýlení od mé nezdravé posedlosti nevlastním bratrem by mohlo být velmi užitečné.

Elec mě přitahoval čím dál víc. Skoro každý večer po večeři jsem šla do jeho pokoje a hrála s ním jeho videohru. Byl to neškodný způsob, jak si vybít frustraci vůči sobě navzájem, aniž by se někomu něco stalo. Překvapivé na tom bylo, že se zdálo, jako by to teď inicioval spíš on. Když jsem se jednou večer rozhodla zůstat ve svém pokoji a číst si, poslal mi textovku.

Jdeš hrát, nebo co?

Greta: Dnes jsem to neměla v plánu.

Elec: Přijď a vezmi s sebou nějakou zmrzku, co nejvíc Snickers.

Někomu zvenčí by ta zpráva připadala úplně bezvýznamná, ale mně se z toho zatočila hlava.

Toho večera jsme se společně dělili o další obrovskou misku zmrzliny a hráli hru tak dlouho, dokud se mi nezačaly klížit oči. Tentokrát se mi dokonce podařilo zabít Eleca dvakrát ze sedmnácti pokusů. Ačkoliv se přede mnou nikdy ve skutečnosti neotevřel, naše herní dýchánky se zdály být jeho zvláštním způsobem, jak vyjádřit, že mu moje společnost není proti srsti, ba co víc, možná si ji dokonce užívá.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Milovaný nevlastní bratr.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.