TERESA SIMONOVÁ

LILIE PRO NEVĚSTU

Original title: DIE LILIENBRAUT by Teresa Simon

© 2020 by Wilhelm Heyne Verlag a division of Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH, München, Germany.

Translation © Tomáš Kurka, 2021

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2021

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-357-7 (ePub)

ISBN 978-80-7593-358-4 (mobi)

Pro Babsi

Má vůně připomíná jarní ráno v Itálii.

Mísí se do ní déšť, pomeranče, grapefruity, citróny,

bergamot, cedrát, limetka, květy a byliny mé vlasti.

Osvěžuje mě a posiluje smysly a fantazii.

– Giovanni Maria Farina (Kolín nad Rýnem, kolem roku 1714) –

Nemůžeš padnout hlouběji než do dlaně Boží.

– Arno Pötzsch (1900–1956) –

Prolog

Tyto řádky píšu Tobě, milovaný poklade. Vložila jsem je do svého deníku, abys později pochopil, proč se to všechno muselo stát. Prosím, neděs se a především si nedávej vinu.

Jsi dárkem, který mám snad od samého Boha. A přitom by ses nikdy nenarodil, pokud bychom se řídili pradávnými zákazy zasmušilých biblických soudců.

Zakazovali lásku.

Zakazovali lidskou přirozenost.

Jejich zákazy jsme však porušili, protože jsme je museli porušit.

V jiné době snad najdeme pochopení…

Odvezu Tě odsud pryč, abys mohl vyrůstat v bezpečí. U člověka, který mě naučil mnoha věcem. Ví, jaké to je být otcem. Miluje Tě z celého srdce jako vlastní dítě. A je natolik velkorysý, že nám oběma poskytne své jméno.

Dokáže čas vyhojit všechny rány? Podle lidového rčení ano, ale já cítím, že ve mně zůstane hluboká jizva už navždy. Tvého skutečného otce budu milovat až do konce svých dnů. Navždy nás spojilo pouto lásky, nebezpečí, které jsme museli společně překonat, i hořká bolest, když jsem ho ztratila navždy. Bylo mi, jako bych zemřela. Určitě bych tehdy zahynula, kdybych Tě neucítila v sobě jako slabé třepotání.

Musela jsem se vzchopit, abych Ti darovala život. Pokaždé, když se na Tebe podívám nebo se Tě dotknu, vím, že jsem se nemohla rozhodnout jinak. Jednoduché to však není. Jsi totiž jeho přesným obrazem. Někdy se na Tebe zadívám a je to jako úder, protože se mi zase všechno vrací. Mé touhy i obavy, znovu prožívám ony drásavé poslední měsíce mezi nadějí a zoufalstvím.

Modlím se, abys nikdy nemusel prožívat to, co nás všechny málem zničilo – Tvého strýce, Tvou babičku, mou nejlepší přítelkyni, která se nemohla stát tvou kmotrou, i mě, Tvou matku. Otce Ti vzala válka přesně ve chvíli, kdy byl odhodlán se k nám přiznat. Nenávidím nesmyslné zabíjení, stálo už příliš mnoho životů.

Ale nyní jsme již ty nejhorší časy překonali. Je mír a já doufám v nový začátek za hranicemi. Toužím po tom, abys v této zemi vyrostl v šťastného člověka. Pomůže ti v tom naše nové jméno. Mé záznamy ti jednoho dne ukážou, že v zemi Tvé matky nežili jenom fanatici a mlčící většina, ale i lidé, kteří se nelidskému režimu postavili odvážně na odpor.

Toto dědictví dřímá i v Tobě, vím to a jsem tomu ráda. Všechno se dozvíš, až budeš dost velký na to, abys to pochopil. Do té doby zůstane deník na bezpečném místě.

Bůh Tě opatruj.

Církev sice tvrdí něco jiného, ale já vím, že děti jako Ty Bůh ochraňuje ještě pečlivěji než ostatní. Ať jsi šťastný a vyrosteš v odvážného člověka, jako byli oba Tvoji otcové.

Kolín, jaro 1945

1

Kolín nad Rýnem, květen 2019

Za chvíli začnou chodit.

Liv tlouklo srdce až v krku. Venku sice panoval nádherně teplý den pozdního jara, ale přesto měla ruce studené jako led. Takhle rozrušená snad nikdy nebyla. Možná to nebyl nejlepší nápad začít zrovna takhle ještě před oficiálním otevřením!

Ale už na tom nemohla nic změnit.

Všechny lístky byly prodány a zákaznice chtěly za svých čtyřicet eur něco zažít. Zaplatily si seminář o vůních a čekaly, co jim Liv předvede. Na kolínskou čtvrť Ehrenfeld to nebylo málo peněz. Někteří lidé by možná řekli, že otevřít si parfumérii zrovna tady byl jen další z jejích přihlouplých úletů. Venloská ulice byla spíše městskou výpadovkou a rozhodně se ničím nepodobala noblesním nákupním bulvárům. Kdo by tady hledal obchod nazvaný Božská vůně?

Jenže Liv to tady měla ráda. Mísily se zde nejrůznější kultury, pokojně vedle sebe žili vyznavači moderního životního stylu s ošuntělými santusáky, včerejšek se pokojně potkával se zítřkem, dobře situovaní se kamarádili s chudšími. Čtvrť byla hlučná, pestrá, poněkud špinavá, ale hlavně nesmírně živá. V porovnání s Ehrenfeldem působilo centrum Maastrichtu, kde dříve žila, jako muzeální exponát. Sice se jí po nizozemské vlasti občas stýskalo, ale rozhodně zatím nelitovala toho, že se odvážně rozhodla přeměnit své hobby ve skutečnou práci a začít znovu a na úplně jiném místě.

Přesněji řečeno, stejně neměla na výběr.

Teta Wimmi jí odkázala dost slušnou částku, ale v závěti si vymínila, že se Liv musí odstěhovat do Kolína, konkrétně do Ehrenfeldu. Podmínka byla sice trochu zvláštní, ale nepříliš svazující, protože Liv stejně chtěla z Maastrichtu odejít. Bez nečekané finanční injekce by však svůj sen nikdy neuskutečnila. Konečně mohla opustit byt, který byl pro ni a Thijse po Hendrikově překotném odchodu příliš velký a především příliš drahý. Zbavila se i hospůdek, kam často chodila s přáteli, dokud se neohlásil malý. Nestýskalo se jí ani po práci bioložky ve středně velké farmaceutické firmě. Jednotvárná profese ji stejně už dávno přestala bavit. Hlavně se ale nebude muset dívat na radnici, na jejíž úřední desce již visely ohlášky. Ovšem pak vzal nevěrný snoubenec na poslední chvíli nohy na ramena…

Jak se s tím asi jednou smíří její malý syn?

Někdy si přála, aby jí Thijs pověděl, jak se cítí, ale na to jeho slovní zásoba ještě zdaleka nestačila. Takže ho jen láskyplně pozorovala a doufala, že je s novým životem spokojený. Zdálo se, že opravdu je. Ve svých dvou a půl letech byl usměvavým dítětem. Nestyděl se před cizími lidmi a nadšeně se hnal ke všemu, co mělo čtyři nohy, chlupatý ocas a vlhký čumák. Na rozdíl od mnoha svých vrstevníků nebyl ani moc vybíravý v jídle. Tedy až na brokolici, které ve své řeči říkal koko a upřímně si ji hnusil. Se spaním nedělal velké cavyky a většinou usnul dřív, než Liv dozpívala první ukolébavku.

Ale občas nastaly také jiné chvíle.

Například někdy, zejména když byl unavený, naklonil hlavičku na stranu a zeptal se: „Ta?“ Říkal to tak dojemným tónem, že Liv musela zatnout zuby, aby se okamžitě nerozplakala. Thijs na otce nezapomněl a zřejmě nechápal, proč tak najednou zmizel z jejich společného života.

Upřímně řečeno ani Liv to dodnes nepochopila…

Zaplašila vzpomínky a vrátila se do přítomnosti.

Přílišné hloubání nad minulostí by ji rozesmutnilo, a to dnes rozhodně nemohla potřebovat. Raději ještě jednou prošla obchod s rozestavěnými stoly a skládacími židlemi a zkontrolovala, jestli je všechno na svém místě: jednadvacet hnědých skleněných flakonků s přísadami. Lístky s vytištěnými popisky. Malé nádobky, v nichž si zákaznice můžou stvořit vlastní parfém a vzít si ho domů. Úzké proužky sloužící ke zkoušení vůní. A samozřejmě jmenovky, ty byly nesmírně důležité! Jakmile lidé znají svá křestní jména, atmosféra se okamžitě uvolní. Liv alespoň doufala, že to tak bude.

Snad všechno proběhne hladce.

Nemohla dopředu odhadnout, jak seminář dopadne. Vůně si totiž někdy žijí vlastním životem. Dokážou způsobit úporné návaly migrény, křeče nebo přimět člověka k emocionálně vypjaté životní zpovědi. Ano, tohle všechno už zažila. Mimořádně nebezpečné byly vzpomínky vyvolané jednou určitou vůní. Proto měla Liv připravené dvě skleněné nádoby s čerstvě upraženými kávovými zrny. Účastnice je mohly rozkousnout, pokud by cítily, že je začínají ovládat nežádoucí pocity a vjemy.

Pár seminářů už měla za sebou. Někdy převládla nadšená a otevřená nálada, jindy se našlo pár skeptiků, nebo dokonce rýpalů, kteří dokázali otrávit všechny ostatní. Liv většinou už po několika minutách odhadla, jestli má před sebou skvělé, nebo naopak složité odpoledne. Dost často se jí povedlo prolomit ledy pár vtipy, zábavnými historkami z dějin voňavkářství nebo zajímavými tipy na ozvláštnění parfémových směsí. Ale zažila už setkání, která od začátku do konce nestála za nic. Pokaždé byly nejhorší nerozhodné dámy, které tak dlouho mísily přísady, až všechno zkazily, protože zapomněly na pravidla a zásady, které jim Liv vysvětlovala na začátku. Přesto nikdy nesměla dát najevo rozladění, i kdyby své zákaznice nejraději roztrhla. Neustále musela být nad věcí a usmívat se, aby dámy nerozčilila.

A navíc vedla semináře v němčině!

Otec sice tvrdil, že je dokonale dvojjazyčná, ale Liv v posledních letech svou druhou mateřštinu dost zanedbávala. V nizozemštině se vyjadřovala snáze, v nizozemštině se jí zdály sny, počítala v ní i nadávala. V Kolíně se musela soustředit, aby bezděky neodpovídala na otázky nizozemsky.

Podívala se na hodinky.

Ještě pár minut a bude muset odemknout. A pak už budou dvě hodiny míchat parfémy. Jestlipak to Thijs tak dlouho nahoře v druhém patře u paní Esserové vydrží?

Liv byla staré paní velmi vděčná, že malého pohlídá. Od pondělí chodil do školky sv. Josefa a podle všeho se mu tam velmi líbilo. Liv trochu vadilo, že zařízení bylo spravováno katolickou církví, kterou si bezděky spojovala s příliš přísným pořádkem a povinnými modlitbami. Ale na druhou stranu byla školka za rohem, vypadala velmi slušně a nebyla drahá. A Hanne Niedecková, milá mladá vychovatelka Thijsovy skupiny, se matce i synkovi zalíbila na první pohled.

Z myšlenek ji vytrhlo netrpělivé zaklepání na výlohu. Spěchala otevřít. Dovnitř proudily účastnice semináře mezi třicítkou a šedesátkou. To bylo obvyklé věkové složení. Liv překvapilo, že se mezi nimi nacházel i mladý muž s tmavými vlasy po ramena svázanými čelenkou. Zkoumavě se rozhlédl a pak se usmál.

„Slušný krámek,“ prohodil uznale. „Do naší čtvrti se skvěle hodí.“

Liv přejela pohledem pult, police a zastavila se u lamp poskytujících nepřímé osvětlení. Vypadaly jednoduše, ale byly dost drahé, protože celý prostor osvětlovaly pečlivě propočítaným světlem tak, aby vypadal co nejlépe. Tmavá dřevěná podlaha vytvářela zklidňující protipól skleněným prvkům a pestrobarevným ingrediencím. Asi by nepoužila slovo slušný, ale jestli toto přídavné jméno mělo znamenat, že se mu uvnitř líbilo, tak proč ne.

Nebo to snad mělo vyznít posměšně?

Na okamžik znejistěla, ale vzápětí ji uklidnil mužův přátelský a upřímný úsměv.

„Míním to vážně,“ prohlásil. „Nevypadá to u vás jako v anonymních parfumériích, které patří velkým řetězcům. Ale na druhou stranu nejste ani moc alternativní a nenabízíte toaletní vody s vůní bahna nebo sena, přičemž zrovna proti senu nic nemám. Ale asi víte, jak to myslím.“

Liv přikývla a pro jistotu ho usadila na opačný konec stolu, aby jí neustále nemluvil do přednášky. Dělala to tak pokaždé, když jí někdo hned od začátku připadal až moc upovídaný. Většinou tato preventivní metoda fungovala.

Dnes bohužel ne.

Ještě ani pořádně nezačala a už přišla první otázka.

„Chtěl bych se zeptat na parfémové oleje. Existují varianty určené jenom pro muže?“

Dámy se usmály.

„Ke každé vůni si vytváříme velmi osobní vztah,“ vysvětlovala Liv diplomaticky. „Někdo určité aroma miluje, druhému přijde hrozné. Možná proto, že s ním má podvědomě spojené nepříjemné zážitky. Z čistě biologického hlediska vnímají muži vůně jinak než ženy, ale to neznamená, že by měli lepší čich, spíše naopak. Ženský čichový bulbus, což je část mozku vnímající vůně, obsahuje 16,2 miliónu buněk, zatímco mužský v průměru jen 9,2 miliónu.“ Usmála se. „Jak vidíte, muži a ženy se v některých ohledech zásadně liší.“

Teď se zasmáli všichni.

„To jste mi ale neodpověděla,“ zamračil se muž. Se svou čelenkou vůbec nezapadal do společnosti spíše uměřeně působících žen. No, alespoň že neměl samurajský cop, který v poslední době nosilo stále více mladých mužů. Asi netušili, jak moc jim nesluší.

„Máte pravdu. Ale odpověď na vaši otázku vlastně neexistuje. Zkuste pátrat mezi vůněmi a možná najdete něco přímo pro sebe. A nyní mám pro vás návrh.“ Ukázala na svou jmenovku přilepenou na tričku. „Já se jmenuju Liv, pocházím z Maastrichtu a mám docela jemný nos, jestli se můžu pochlubit. Ráda bych vás dnes provedla světem vůní. A co vlastně navrhuju? Abychom si tykali, myslím, že nám pak všechno půjde líp.“

Všichni souhlasili, napsali na jmenovky svá jména a přilepili si je na oblečení. Hned se cítili uvolněněji.

„Mohla bych vám teď několik hodin vyprávět o čichu a vůních,“ pokračovala Liv. „Je to už mnoho let moje nejoblíbenější téma. Ale pokusím se soustředit jenom na to nejpodstatnější. Nejsme tady přece kvůli vědecké přednášce, ale proto, abyste měli možnost vyrobit si svou vlastní vůni.“

Všichni přikývli.

„Ale přesto se neobejdeme bez trochy teorie. Při každém nádechu se do naší mozkové limbické soustavy přenese obrovské množství informací. Velkou roli přitom pochopitelně hraje nos. Vůně a pachy nejprve vnímáme prostřednictvím řasinek. Na jednu buňku čichové sliznice jich připadá šest nebo osm. Čichové buňky se nacházejí vpravo a vlevo v nosní dutině, přibližně ve výšce očí. Jedná se o jediné místo organismu, v němž centrální nervová soustava přichází do kontaktu s vnějším světem. Pokud molekula vůně narazí na bílkovinné receptory vyskytující se na řasinkách, vznikne elektrický impulz, který je následně odeslán do mozku.“

Rozhlédla se kolem stolu. „Nenudím vás zatím?“

Účastnice i muž s čelenkou zavrtěli hlavami.

„Dobře, tak pokračujme. V mozku se tyto informace změní na čichový vjem. Podle vnímavosti, ale i cviku dokáže člověk rozlišovat čtyři tisíce až deset tisíc vůní. Neurální spoje vedoucí k paměťovému centru jsou silnější než spoje mířící do řečového centra, proto má člověk potíže s popisem vůní, ale okamžitě ví, jestli v něm vyvolávají kladné nebo záporné vzpomínky…“

„To je pravda!“ vykřikla dáma se jmenovkou Helga na svetříku. „U mě je to heřmánkový čaj. Musela jsem ho v dětství pít vždycky, když jsem byla nemocná. Dneska stačí, když ho ucítím zdálky a…“

Nemusela větu dokončit, protože její gesto mluvilo za všechno.

„Heřmánkové květy dnes mezi přísadami určitě nemáme,“ uklidnila ji Liv. „Ale svým příkladem jsi přesně vystihla, co jsem měla na mysli. Jak jste právě slyšeli, vnímání vůní je velmi subjektivní, závislé na osobních zkušenostech, a proto velmi individuální. Všichni si to uvědomíte za chvilku, až se pustíme do míchání parfémů.“

Mírně znuděné tváře účastnic semináře jí napověděly, že by měla s teoretickou částí pomalu končit.

„Už jen jedna věc,“ usmála se. „Čich je z hlediska vývoje organismu podstatně starší než sluch nebo zrak. Soudíme tak z jeho těsného napojení na limbický systém v mozku. Proto působí na podvědomí bezprostředněji než ostatní smyslové vjemy a lze ho daleko méně řídit nebo kontrolovat. Vůně nás ovlivňují, aniž bychom se proti nim mohli bránit…“

„Nemůžu tě ani cítit,“ ozvala se Dorle s bujnou trvalou. „To se přece říká!“

„Správně,“ potvrdila Liv. „Vnímání vůní se děje během zlomku sekundy. A mimochodem, čich má velký vliv na zachování lidského rodu. Vybírá nám totiž už jaksi dopředu vhodné partnery.“

„Někdy to ovšem nefunguje,“ povzdychla si Carmen. „Jinak bych si nikdy nemohla vzít Haja s jeho věčně zpocenýma nohama!“

Všichni se rozesmáli a každá z dam přispěla nějakou více či méně vtipnou historkou. Jen Jan s čelenkou mlčel.

Liv se začala věnovat obsahu hnědých skleněných flakonů. Vysvětlovala, k čemu se hodí bergamot, citrón, pomeranč, grapefruit, vanilka, zelený čaj, santálové dřevo nebo květy, prostě všechno, co může být základem parfému. Poté přišly na řadu tak zvaní „rušitelé“, což jsou esence jako například éterický olej petitgrain, levandule, rozmarýn, růžový pepř, bazalka, zázvor, různé ovoce a koření.

„Nyní se dostaneme k tomu nejzajímavějšímu,“ slíbila Liv. „Vytvoříte si základ své nové vůně. Pipetou naplňte flakonky do dvou třetin. Doporučovala bych, abyste použili nanejvýš čtyři ingredience. Nejprve namočte malé proužky do přísad, přivoňte a teprve pak se rozhodněte, jestli je použijete. Jakmile budete mít hotovo, můžete mě zavolat a poradíme se, jestli je to opravdu ono. Pokud by se vám stalo, že vám bude některá vůně nepříjemná, rozkousněte dvě zrnka kávy a tím ji zneutralizujete.“

Dámy se horlivě pustily do díla.

Některé se radily se sousedkami, jiné míchaly přísady soustředěně a mlčky. Postupně volaly Liv k sobě a napjatě poslouchaly její rady, komentáře a návrhy na vylepšení parfému. Jen Jan se zatím nehlásil a zamyšleně pozoroval svůj flakon.

„Všechno v pořádku?“ zeptala se a přistoupila k němu.

Pokrčil rameny.

„Vlastně jo. Jen mi v tom něco chybí.“ Nechal ji přičichnout. „Jenže nevím co? I když, už to možná mám!“

„Dřevo!“ řekli oba ve stejném okamžiku.

„Teď to bude skvělé,“ usmála se a odběhla, aby se chvíli věnovala „rušitelům“.

„Pracujte s nimi jen po kapkách. Myslete pořád na to, že čím méně, tím lépe! Použijte nanejvýš tři rušitele, často stačí jen dva. Když totiž vůni narušíte příliš, tak už ji nic nezachrání.“

„A co když se to stane?“ zeptala se Thea s brýlemi bez obrouček.

„Vylít.“

Opět odpověděli Liv a Jan najednou.

Bezděky si ho prohlédla pozorněji.

Hnědé oči, již dlouho nestříhané tmavé vlasy barvy vlhké hlíny, rovný a téměř aristokratický nos, výrazná brada prozrazující rozhodnou povahu a smyslné rty. Odhadem mu mohlo být něco málo přes třicet, což by znamenalo, že byl trochu mladší než Liv.

Čím se asi živí?

Každopádně něčím, co mu dávalo dost času na to, aby v pátek odpoledne zašel na kurz, kam kromě něj přišly hlavně ženy v domácnosti a důchodkyně.

Cit pro vůně určitě měl. Když o něco později Liv přivoněla k jeho hotové kreaci, udělala na ni velký dojem.

„Svěží, s jemnými tóny dřeva a stopami zeleného čaje. Přidal jsi tam tak akorát petitgrainu a růžového pepře. Být tebou, tak už to nechám, jak to je.“

„Myslíš?“ Lehce nakrčil nos. „Vlastně ještě nejsem úplně spokojený…“

„Klidně můžeš. Na první pokus se ti to opravdu povedlo,“ přesvědčovala ho.

Ne všechny účastnice kurzu měly tak šťastnou ruku.

Některé varianty byly na Livin vkus příliš květové, jiné měly moc hořký podtón. Snažila se dámám poradit, jak své parfémy vylepšit. Ale u Dorle to už nešlo. Přimíchala do své směsi o dvě kapky levandulového oleje víc, než bylo záhodno, a vzniklo něco, co zapáchalo jako ta nejlevnější politura na nábytek. Dorle se tvářila tak zklamaně, že jí Liv na závěr věnovala poukaz na další kurz nebo nákup vůní. Třeba to dopadne lépe.

Když všichni odešli, pustila se do úklidu a v duchu hodnotila uplynulé odpoledne. Na všech bylo vidět, že se jim kurz líbil. Určitě ji doporučí mezi známými a přáteli. Dvě třetiny dam dokonce tvrdily, že se určitě brzy přihlásí znovu a vezmou s sebou dcery, matky nebo kamarádky.

Snad se obchody rozhýbou.

Musí, protože Liviny finanční rezervy se i přes získané dědictví v poslední době povážlivě zmenšily. Nájem za přízemní byt nedaleko obchodu v klidné Körnerově ulici nebyl naštěstí vysoký, a Liv dokonce získala za příznivou cenu garážové stání v o něco větším sousedním domě. Kvůli Thijsovi by si však přála bydlet někde, kde by bylo více zeleně. Naštěstí k bytu patřila malá terasa, obrácená do klidného dvora. Až ji doplní několika květináči, lehátkem a malým nafukovacím bazénkem, tak tam léto určitě docela dobře přečkají.

Náhle se jí zastesklo po Thijsovi. Naposledy pohledem zkontrolovala, jestli je v obchodě všechno v pořádku, zamkla a šla.

Venku už bylo téměř letní teplo. Venloská silnice ji přivítala pestrou směsí vůní. Od kebabu až k orientálnímu aromatu skořice se všechno slévalo do divokých čichových vjemů. Náhle si uvědomila, jak je hladová. Vařit neměla chuť. Rozhodla se, že vyzvedne malého a ponoří se s ním do vzrušujícího nového světa, který se stal jejich novým domovem.

„Byl hrozně hodný.“ Šedivé lokny paní Esserové se při řeči kývaly do rytmu. Předala Thijse matce a dodala: „Dlouho spal, vypil jablečnou šťávu a hrál si s prasátkem.“

„Lůžový!“ prohlásil Thijs a přitiskl k sobě již dost opotřebeného plyšáka.

„Prasátko s ním musí všude,“ vysvětlovala Liv. „Do postele, do vany, na cesty, prostě všude. Kdyby zapomněl růžového čuníka, nebyla by s ním řeč.“

„Je mi to jasné,“ usmála se paní Esserová. „Ráda vám Thijse zase pohlídám. Prostě se zastavte, kdykoliv budete potřebovat. S tím malým mám pocit, že mládnu. Mám ho moc ráda.“

„Jsem vám opravdu vděčná,“ poděkovala Liv a podala sousedce flakon s parfémem, který stačila ještě v poledne připravit. „Myslím, že se vám bude líbit, ale kdyby ne, stačí říct a donesu jiný.“

Paní Esserová si kápla na zápěstí, přivoněla a zatvářila se uchváceně.

„Naprosto skvělá vůně! Miluju parfémy. Mimochodem, odteď jsem pro vás Betty, bude to tak jednodušší.“

„A já jsem Liv, moc mě těší, Betty! A teď už pojď ke mně, ty malý uličníku. Půjdeme se projít.“

Posadila Thijse i s čuníkem do modrých golfek a vyrazila ven. Hladu se obávat nemusela. V místní čtvrti střídala jedna restaurace druhou – mexické, italské, indické, turecké, veganské, všechny lákaly k posezení, takže se nemohla rozhodnout. Nakonec skončila v Madame Tartine, malé kavárně s francouzskými specialitami. Liv si objednala domácí limonádu, pro Thijse tvarohový koláč s malinami a pro sebe ořechový chléb zapečený s kozím sýrem. Chutnal skvostně.

Náhle vycítila, že ji někdo sleduje.

„Správná volba,“ prohodil Jan sedící sám u stolku v zadní části protáhlé místnosti. Vlasy si mezitím gumičkou stáhl dozadu a vypadal díky tomu starší a serióznější. „Když mám volno, tak sem rád zajdu. To je tvůj syn?“ zeptal se s pohledem upřeným na Thijse.

Liv přikývla. „Třicet jedna a půl měsíce a je to moje sluníčko. Pokud si teda zrovna nepostaví hlavu, to je s ním pak těžká řeč.“

Thijs vstal a rozběhl se k Janovi. „Thijs,“ řekl a ukázal prstem nejdříve na sebe a pak na prasátko: „Čuník.“ Poté zvážněl a zatvářil se tázavě. „A ty?“

„Jmenuju se Jan. Těší mě, že vás oba poznávám. S tvou mamkou jsem se seznámil už na semináři o vůních. Moc se mi to líbilo.“ Usmál se. „Bohužel musím do práce, ale myslím, že se my tři, vlastně samozřejmě my čtyři, určitě zase někdy uvidíme.“

Liv se líbilo, že s Thijsem kamarádsky mluvil, ale nedotkl se ho. Neměla ráda lidi, kteří na děti hned sahali, jako by se to rozumělo samo sebou.

Na odchodu položil vedle Livina talíře vizitku.

DELIRIUM stálo na ní. Trochu jiné jídlo.

„Kdybys měla chuť vyzkoušet něco jiného,“ řekl. „Ale určitě zavolej předem. Míváme docela plno.“ Sklonil se k Thijsovi, který ho tahal za kalhoty. „Zatím se měj, mladíku!“

„Čau,“ rozloučil se Thijs a pro jistotu dodal: „Vaarwel!“

„Je to rodilý Holanďan,“ vysvětlila Liv. „Kolíňanem se teprve stane.“

Zpátky šli kolem kostela sv. Josefa. Zřejmě právě skončila mše, protože ven vycházel zástup převážně starších žen. Jedna z nich, vysoká, hubená a s bílými vlasy, se zastavila jako zasažená bleskem a zírala na Liv.

„Nellie?“ hlesla nejistě a přidržela se za paži kulaťoučké paní vedle sebe. Možná měla strach, že upadne.

„Nejsem Nellie,“ namítla Liv přátelsky. „S někým jste si mě spletla.“

„Ale vypadáš úplně jako ona, vlasy do zrzava, stejné oči, nos, ústa, dokonce i ty pihy…,“ koktala žena.

„Je mi líto,“ řekla Liv. „Ale asi vám nepomůžu.“

„Uklidni se, Lilo,“ prosila průvodkyně starší paní. K oranžovo-růžové čelence si vzala tyrkysovou blůzu a oranžové náušnice z umělé hmoty, takže vypadala trochu jako postava z muzikálu Mamma Mia!. „Mysli na svoje srdce! Vždyť jsi slyšela, co ti ta mladá dáma říká. Zřejmě sis ji s někým spletla. To se stává, když člověku už není pětadvacet. Pojďme domů. Uvařím ti čaj…“

Opatrně odváděla přítelkyni pryč.

Liv se s golfkami vydala opačným směrem. Po pár krocích se však zastavila a ohlédla. Bělovlasá dáma i její přítelkyně se zálibou v pestrých barvách už byly pryč, pravděpodobně zašly do vedlejší ulice.

Liv o zvláštním setkání přemýšlela celý den a nedařilo se jí zapomenout ani poté, co Thijse vykoupala, pomohla mu do pyžama a uložila do postele. Vyloudil na ní pohádku, takže mu přečetla jednu z knížky, kterou už znal nazpaměť tak dokonale, že by mohl příběh převyprávět sám.

Po několika větách ale zavřel oči a usnul.

Liv si nalila sklenku vína a posadila se na terasu. Někde nedaleko se ozývalo vzteklé prskání, kočky zřejmě bojovaly o své území.

Ale vypadáš úplně jako ona, vlasy do zrzava, stejné oči, nos, ústa, dokonce i ty pihy…

Mimoděk se dotkla nosu.

Stará paní zněla velmi přesvědčivě. A taky dost překvapeně, nebo možná dokonce vyděšeně. Jako by potkala ducha.

Nesmysl, řekla si nakonec Liv. Rozhodně jako duch nevypadám. Možná někdy trochu jako strašidlo, ale jen po ránu.

Telefon tiše zabzučel.

V pořádku jsem přistál v Hanoji, napsal otec do WhatsAppu. Dobrodružství začíná! Zdravím a líbám tebe i Thijse. Táta.

Bezděky se usmála.

Otec byl celý život spíše opatrný, jak v práci, tak v zacházení s penězi, i přání a nároky míval spíše skromné. A teď, když mu bylo čtyřiasedmdesát, se najednou vydal na cestu po jihovýchodní Asii! Liv mu trochu vzrušujících zážitků ze srdce přála.

Ale pokud by měla být upřímná, už teď jí chyběl. Při novém začátku v cizím městě by byla klidnější, kdyby byl jen hodinu a půl jízdy odsud, v Maastrichtu, a ne tisícovky kilometrů daleko někde v Asii.

Vstala, odnesla sklenku do kuchyně, zavřela dveře na terasu a zašla do koupelny.

Nemohla usnout, a když ji konečně přemohla únava, zdálo se jí o vonících květech, které na ni pršely shůry a celou ji zasypaly.

2

Kolín nad Rýnem, květen 1940

Kdy to vlastně všechno začalo?

Možná už v únoru, když byl zakázán karnevalový průvod a všechny děti z farnosti sv. Josefa byly kvůli tomu nešťastné? Nový kaplan to nevydržel a tajně jim uspořádal malou maškarní slavnost v sále fary. Tehdy jsem ho spatřila poprvé, zalíbil se mi na první pohled. Byl vysoký, atletickou postavou připomínal spíše sportovce než duchovního. Měl tmavě zelené oči a hnědé vlasy, které by se začaly vlnit, kdyby je nosil jen o kousek delší.

Nebo až tehdy, když jsme s košíčky zašly na velikonoční mši, abychom si jako každý rok nechaly posvětit chléb, vejce a šunku?

Při odchodu čekal u kostelních vrat a každému potřásl rukou a popřál hezké Velikonoce. Naskočila mi husí kůže po celém těle, a když se na mě ještě usmál a udělaly se mu dolíčky ve tvářích, byla jsem úplně ztracená.

Greta asi cítila něco podobného.

„To je chlap!“ zasténala, sotva jsme vyšly z kostela. „Taková hrozná škoda, že je kněz…“

Musím snad zdůrazňovat, že jsme potom s Gretou nezmeškaly jedinou nedělní mši? A to jsme do té doby rozhodně nepatřily k nejpilnějším návštěvnicím kostela!

Naštěstí je to z našeho bytu v Körnerově ulici ke sv. Josefu ve Venloské ulici jenom pár kroků. Greta to měla z Lindenthalu podstatně dál, ale nezameškala ani jednou, i když si ráda přispí. Někdy zapomíná, že už je v podstatě zasnoubená. Jen když bude moct obdivně zírat na kaplana Benedikta Mariu Weisse.

Nechávám ji, ať si jenom o něm básní. Asi to bude jejím částečně italským původem. Všechno vždycky přehání o trochu víc, než je obvyklé: radost, zklamání, nadšení i zármutek. Může si to dovolit, protože pochází z jedné z nejváženějších rodin města. Kdybychom si ve škole náhodou nesedly do jedné lavice, asi bychom se nikdy nepotkaly. Ale takhle jsme se díky dívčí obchodní akademii staly nejlepšími přítelkyněmi. Zdatní předci Grety Farinové vytvořili parfém, který se triumfálně prosadil na všech evropských panovnických dvorech. Já, poloviční sirotek Nellie Vossová, se jí zdaleka nemůžu rovnat. Moje mamka Ilka čepuje každý den v hospodě Halflang na rohu kolínské pivo.

Běžně si říkáme úplně všechno, jako správné přítelkyně. Ale jak jsem se měla Gretě přiznat, že nemůžu spát ani jíst a celé dny musím myslet jenom na něj? Samozřejmě vím, že to je naprosto nesmyslné, protože on zasvětil život Bohu!

Už jenom svými myšlenkami se dopouštím hříchu! Ale nemůžu si pomoct, jsem do něj čím dál víc zamilovaná!

Ke zpovědi se vůbec neodvažuju zajít.

Komu bych se taky měla zpovídat?

Před farářem Grevenem bych ze sebe nedostala ani slovo, ani v jiném kostele by zpověď nebyla bezpečná. Takže mi zbývá jen deník. Do něj můžu zapsat všechno, co mě trápí.

Nejsem příliš povrchní nebo lehkomyslná?

Kluci v mém věku mi připadají naivní a nezralí. Před dospělými muži jsem se zatím měla na pozoru.

„Do ničeho se nehrň, Nellie,“ varuje mě mamka. „Když přijdeš do jiného stavu, budeš se muset vdát, i když to třeba nebude ten pravý. A pak už s ním zůstaneš na celý život!“

Nepravého na celý život bych určitě nechtěla. Proto se chlapům vyhýbám. Možná proto se o mně v Ehrenfeldu říká, že jsem nafoukaná, ale to není pravda. Možná vybíravá a kritická, to ano. Nebo jsem snad celou dobu jen čekala na toho pravého.

Ani ve snu by mě však nenapadlo, že se zamiluju zrovna do služebníka Božího!

Určitě mě nepřitahuje jenom jeho vzhled. Líbí se mi, jak je přátelský, vtipný, umí moudře mluvit i jednat. Především mně ale imponuje jeho péče o děti a mladé lidi z farnosti. Zrovna v dnešní době potřebují oporu. Ve škole i ve volném čase totiž zažívají pořád jen samý dril. Zábavné táboráky a stanování už dávno skončily. Můj bratr Martin by už na společné akce nejraději vůbec nechodil, ale musí. Brzy nastoupí k Hitlerjugend a bude to mít určitě ještě těžší.

Z mužů se v našem okolí stává nedostatkové zboží. Mnozí z Ehrenfeldu byli povoláni do armády, odešly celé ročníky. Ve všech rodinách chybějí synové, bratři i mladí manželé. Samotné ženské se jen ztěžka protloukají. Našeho taťku už naštěstí neodvedou, protože šestým rokem leží na hřbitově.

Jsem ráda, že Martinovi je teprve třináct a pro wehrmacht je ještě příliš mladý!

Ale malý už rozhodně není. V posledním roce se pořádně vytáhl do výšky. Je štíhlý, pobíhá neohrabaně jako hříbě a má pořád hlad. Mamka ho z těch pár potravinových lístků, co dostáváme, nedokáže nikdy nakrmit tolik, aby měl dost. Na jídlo nestačí ani její kšeftíky, na které jí samozřejmě nikdo nesmí přijít.

Příští týden čeká Martina biřmování.

Tehdy nejpozději uvidím Benedikta, který biřmovance z Ehrenfeldu doprovodí do katedrály…

To byl den!

Mamka mě brzy ráno v nekřesťanskou dobu poslala na kole k Lemmlovi do Bickendorfu. Je to jediný pekař, který je ochoten vyměnit bokem obstarané pivo za režné housky. Dělníci si je pak u nás v hospodě dávají se sýrem, okurkou a hořčicí ke kölschi, tak se říká místnímu pivu. Musela jsem čekat, než mi Lemmle naplní košík, a v tu chvíli jsem si všimla romských tuláků, kteří přežívali v ubohých barácích a maringotkách v táboře za ostnatým drátem. Tomu místu se říká Černobílé náměstí. Byli tam nuceně sestěhováni už před třemi lety. Občas se vytratili ven a zašli k nám do hospody. Všichni vypadali vyhuble a zbídačeně, ale chovali se přátelsky. Za pár feniků brousili nože nebo drátovali hrnce. Mamka jim vždycky nalila pivo a přidala ještě něco na cestu. Zpočátku chodil s dospělými i malý Adriano. Martin se s ním dokonce trochu skamarádil. Kluci hráli kuličky a Adriano většinou vyhrával, protože byl holt šikovnější.

A teď je příslušníci SA sháněli do houfu jako dobytek a všechny nutili nastoupit na náklaďáky: starce, muže, ženy, a dokonce i děti. Pobízeli je ranami holí, kopanci a pažbami pušek. Lidé křičeli, mnozí krváceli a plakali. Všimla jsem si mezi nimi Adriana s rozbitým čelem. Vypadal tak zuboženě a vyděšeně, že se mi úplně sevřelo srdce.

„Nejvyšší čas, že se těch cikánů zbavíme.“

Je možné, že to opravdu řekl pekař Lemmle?

„Co vám udělali?“ zeptala jsem se.

„Člověk nikdy neví. Když sem někdo z nich přišel, vždycky jsem si radši všechno hned přepočítal. Už i těm jejich nejmenším parchantům kouká zlodějina z očí. Prohnaný a líný jsou všichni! Teď se konečně naučí pracovat. Vůdce tady dělá pořádek a já jsem jedině rád, že ta pakáž dostane, co si zaslouží!“

Přivřel oči a v koutku úst se mu objevila slina.

Pomyslela jsem si, že nenávist mění lidi k horšímu, i co se týče vzhledu. Plešatícího pekaře jsem začala nesnášet ještě víc než dosud.

Odmítla jsem hrozinkovou točenku, kterou mi neodbytně nabízel. Na sladkosti mě teď už nedostane. Cestou zpátky se mi udělalo úplně špatně a nepomohla ani vůně čerstvých housek, kterou jsem jindy lačně vdechovala.

Vůbec se mi nechtělo domů, i když jsem se musela ještě převléknout do práce. Slečna Weberová, vedoucí kanceláře v továrně na kolínskou, totiž netrpí nedbalost nejen v úřední korespondenci, ale ani v oblékání. Jsem výborná v těsnopisu, takže to u ní mám dobré, ale vzhledem k její náladovosti se můžu třeba i kvůli prkotině rychle ocitnout na černé listině. V tu chvíli jsem ale neměla ani pomyšlení na to, že bych se nasoukala do tmavomodré sukně a čerstvě vyžehlené bílé blůzky. Zastavila jsem před svatým Josefem, sundala koš z řídítek, aby ho někdo neukradl, a zašla na chvíli dovnitř.

Ve svatostánku ještě trochu vonělo kadidlo po včerejší májové pobožnosti. Mám ráda, když se společně modlíme růženec a zpíváme nádherné mariánské písně. Všechny znám nazpaměť. Jenže mamka mě většinou večer potřebuje za pultem, takže o pobožnosti přijdu.

Šla jsem pomalu dál.

Až u malého mariánského oltáře ozdobeného kyticemi jsem si všimla klečící postavy. Nemusela se ani otočit a hned mi bylo jasné, že to může být jedině Benedikt. A to na sobě neměl obvyklý černý oblek s kolárkem, ale obyčejné modré kalhoty a košili.

Pomalu vstal.

„Esamani je všechny odvezli,“ vyhrkla jsem, aniž bych vlastně chtěla. „Z Bickendorfu, všechny lidi z maringotek a baráků…“

„Vím,“ odpověděl bezbarvým hlasem. „Už včera se začalo povídat, že budou vyklízet tábor. Kaplan Simon z farnosti svatého Rocha informoval kardinála Schulta a prosil, aby těm ubožákům nějak pomohl.“

„Jak to dopadlo?“

„Konkordát nám svazuje ruce. Tohle odpověděl.“ Kaplan zněl rozčileně. „Znám kardinála jako učitele z kněžského semináře a vím, jak je opatrný. Sice se postavil proti uzavření církevních škol, ale obvykle Jeho Eminence raději hloubá nad věčnými pravdami, než aby se zabývala skutečným lidským utrpením.“

Modrými okny pronikly do apsidy první sluneční paprsky a snesly se mu na hlavu jako svatozář. Stál tam jako rozhněvaný posel Boží. Srdce se mi tetelilo příchylností.

„Ale vždyť jsou všichni katolíci! Říkal nám to Adrianův otec. Uctívají matku Boží a mnozí jsou po ní pojmenovaní. Nejen ženy,“ šeptla jsem.

„Ano, mnozí jsou zbožní, ale to jim bohužel bude málo platné. Národní socialisti je pokládají za pakáž, kterou je třeba izolovat.“

Znělo to tak strašlivě, že bych si nejraději zacpala uši.

„Co s nimi udělají?“ Visela jsem mu na rtech.

„Říká se, že je odvšiví a pak odvezou z nádraží Deutz na východ. Kam přesně, to mi nikdo nedokázal říct.“

„Co Panna Maria?“ Prosebně jsem se podívala k soše.

„Myslíte, proč něco takového dopustí?“ zeptal se dojatě. „Neumíte si představit, jak často jsem si tu samou otázku v posledních letech kladl! Ani v nejtemnějších dobách nesmíme zapochybovat o tom, že Maria je naší velkou ochranitelkou a přímluvkyní. Nechcete se společně pomodlit růženec?“

Ano! chtěla jsem vykřiknout z celého srdce. Ale včas jsem se vzpamatovala. Klečet vedle něj v úzké lavici, cítit teplo jeho těla, vnímat ho a vědět, že ho nikdy nemůžu mít, to bych v tom okamžiku nedokázala vydržet.

„Možná jindy,“ řekla jsem. „Matka už čeká na housky. A kromě toho musím do práce.“

„Maminky bychom nikdy neměli nechávat čekat.“ Kolem rtů mu pohrával mírný úsměv. „A práce je pochopitelně taky důležitá. Vyřiďte prosím Martinovi, že ho rád k biřmování doprovodím, když paní Hauerová musela tak narychlo do nemocnice. Stejně bych do katedrály k obřadu musel, tak tam půjdu s vlastním biřmovancem. To bude hezké!“

„Bratr mi o tom nic neříkal,“ koktala jsem.

„Víme to teprve od včerejška. Vaší mamince jsem to oznámil hned a okamžitě souhlasila. Jen mě zapřísahala, abych nenosil dárek. Prý stačí už to, že budu synovi při biřmování kmotrem.“

Podíval se na mě tak, že se ve mně skoro zastavil dech. Chovala jsem se jako zamilovaná školačka, a to už mi bylo třiadvacet!

„Ale ruku na srdce, Nellie. Smím vám říkat Nellie?“

Beze slova jsem přikývla.

„Biřmování bez dárku, to přece nejde! Nedala byste mi tip? Co by Martinovi udělalo radost?“

„Kožená mičuda,“ vyhrkla jsem bez dlouhého přemýšlení. „Ta stará je už tak ošoupaná, že z ní uchází vzduch. Hrozně rád hraje s klukama fotbal. Ale jenom když ten míč nebude moc drahý.“

„Tak fotbal!“ usmál se a sám v tu chvíli vypadal jako chlapec. „Dobrý nápad! Myslím, že i chudý kaplan si takový dárek může dovolit. Tak se potkáme přímo na mši svaté v katedrále.“ Naklonil se ke mně. „A dohlédněte prosím, aby měl vyčištěné nehty! Občas na to ve spěchu zapomíná a náš pan kardinál je velmi pedantický.“

Trvalo nesnesitelně dlouho, než konečně nastal den biřmování. Mamka zapomněla zatopit pod kotlem v koupelně, takže jsme se všichni museli umýt ve studené vodě. Chtěla jsem vonět, a tak jsem na sebe kápla trochu kolínské značky 4711. Co se týče Martina, doufala jsem, že se umyl alespoň z poloviny tak důkladně jako já.

Mamka si vzala svůj tmavomodrý kostým s krajkovou blůzou, já světle modré šaty, k nim vlněný kabátek a bílé boty. Naštěstí bylo teplo, takže jsem nepotřebovala punčochy. Mám totiž poslední pár bez puštěných ok. Od začátku války je oblečení velká vzácnost. Na lístky skoro nic nedostanete. A kdo neumí šít, štupovat a plést, ten je beznadějně ztracen. Ze začátku jsme doufali, že to rychle skončí a vrátíme se k normálnímu životu. Ale teď se zdá, že konec je v nedohlednu. Němečtí vojáci pochodují Evropou, jedno vítězství střídá druhé a Vůdce pořád nemá dost. Před několika dny byla oznámena kapitulace Holandska. Van Geeren, hlavní parfumér naší značky 4711, to hrozně těžko nesl, ačkoliv žije v Kolíně už spoustu let a vzal si za ženu Němku. Z rádia nás neustále upomínají, že máme být vděční za to, že žijeme v tak velkolepé epoše. Jenže když chodím po Ehrenfeldu, tak ve tvářích místních žen vidím spíš strach.

I mamka je čím dál skleslejší. Vést hospodu v době potravinových lístků je skoro nemožné. Pořád něco počítá a přemýšlí, přemýšlí a počítá. Bez mého skromného platu bychom na tom byli ještě hůř. Ale i tak musíme obracet každý fenik dvakrát, než ho utratíme. Na větší nákupy není ani pomyšlení. A k tomu Martin pořád víc roste. Před Velikonocemi jsme mu koupili kalhoty a už teď je má až nad kotníky.

„Nechodíš se někam tajně natahovat, chlapče?“ říkává mamka a tahá přitom za nohavice, jako by je tím mohla prodloužit. „Jestli to tak půjde dál, narazíš hlavou na strop!“

Dneska by měl vypadat jako ze škatulky, když mu Benedikt půjde za kmotra!

Sice jsme vyskočili z peřin hodně brzy, ale stejně jsme málem přišli pozdě. A to jízda tramvají z Ehrenfeldu k nádraží trvá jen devět minut. Dorazili jsme mezi posledními a bylo mi strašně trapné, že na nás kaplan musel čekat.

Nejdřív podal ruku mamce, pak mně a Martina cvrnknul do nosu.

„Všechno v pořádku, mládenče?“ zeptal se s předstíranou vážností. Martin se nesměle usmál. V kaplanovi Weissovi viděl svůj vzor. Co by asi řekl, kdyby věděl, že já k Benediktovi cítím ještě něco víc?

Na mši si vlastně vůbec nepamatuju. Vím jen, že hrály varhany, ve vzduchu se vznášela oblaka kadidla, až se mi skoro udělalo špatně, a nakonec přistoupili biřmovanci s doprovodem k oltáři, kde je očekával kardinál a s rozpaženýma rukama na ně svolával Ducha svatého. Martin vypadal vedle atletického kaplana jako útlý chlapec, který stále ještě potřebuje oporu. Bezděky jsem si vzpomněla, že se narodil o dva měsíce předčasně a byl tak maličký, že se vešel do staré krabice od bot. Bylo mi deset, takže jsem si připadala skoro jako jeho druhá matka. Snad nikdo z Ehrenfeldu by nesázel na to, že se Martin dožije prvních narozenin.

Jenže naše nedochůdče všem ukázalo! A dnes? Někdy mluví jako daleko starší muž. Někteří říkají, že předčasně dospěl, ale to není tak úplně pravda. Spíš to nějak souvisí s jeho duší. Babička Hildegarda říká, že Martin si šel pro vtipnou kaši dvakrát. Nevím přesně, co tím chce říct. Jestli to, že je bráška chytrý, tak má pravdu. Možná je chytřejší než já, než my všichni.

Kdyby táta neumřel na to svoje věčné kouření, když šel malý zrovna do první třídy, možná by Martin dneska studoval na Schillerově gymnáziu v Ehfrenfeldu. Učení mu totiž jde. Jenže nemáme dost peněz, takže musel zůstat na devítiletce v Platenstraße. Svěřil se mi, že se ve škole často nudí, protože je rychlejší než ostatní. Proto taky chodí ven se staršími kluky, kteří jsou už v učení nebo pracují v okolních továrnách. Matka takové kamarádčofty nevidí moc ráda…

Ministranti zazvonili a vytrhli mě z myšlenek. Následovalo vkládání rukou a další úkony.

Sama jsem to před lety prožila, ale dnes jsem měla oči jen pro Benedikta, který klečel vedle Martina jako jeho kmotr.

Se zářícíma očima se bratr v kaplanově doprovodu vrátil k nám do lavice.

„Odteď jsi dospělý,“ řekl mu Benedikt v tramvaji cestou domů. „Jako křesťan i jako člověk. Tak se podle toho chovej, Martine.“

Když se pak podíval na mě, musela jsem hned sklopit zrak. Pravděpodobně jsem celá zrudla, ale nemohla jsem si pomoct. On má tak nádherné oči!

Paní Walterová, která vaří faráři Grevenovi a kaplanu Weissovi, nám všem na faře připravila rýnskou svíčkovou pečeni s knedlíky. Martin se na jídlo vrhl, jako by umíral hladem.

„Neházej to tak do sebe, chlapče,“ napomenula ho mamka rozpačitě. Já se naopak v talíři jen tak šťourala, protože mě v Benediktově přítomnosti veškerý hlad přešel. „A lokty drž pod stolem, kolikrát ti to mám říkat? Ctihodný pán si bude myslet, že se my z hospody neumíme chovat!“

„Když ono je to tak dobrý…,“ mumlal Martin s plnou pusou.

„Jen ho nechte, paní Vossová,“ řekl Benedikt shovívavě. „Jídla je v dnešní době málo a kluci jsou věčně hladoví. A kromě toho, dnes má svůj velký den. Nechceš si zakopat, Martine? Můžeme to zkusit za farou!“

Nový fotbalový míč představoval vyvrcholení dne. Bratra zajímal daleko víc než taťkovy staré náramkové hodinky, které mu věnovala mamka. Benedikt si sundal sako a Martin se vysvlékl jen do tílka a trenýrek. Oblek a košili pečlivě složil na schody. Pak už ti dva běhali, stříleli a kličkovali. Byla radost se na ně dívat, jak padají, potí se, smějí, vstávají a mě v tu chvíli napadlo, jak asi Benedikt vypadá, když se jde úplně nahý osprchovat…

Hřích. Hřích! Hřích!!

Musím se vyzpovídat, jenže nevím komu…

+ + +

Konečně se unavili, přestali hrát a utišili žízeň domácí limonádou paní Walterové. Nellie by se hostitele ráda zeptala, jak to dopadlo s odvezenými tuláky, ale odpověď by určitě nebyla příznivá, a tak toho pro dnešek nechala. Stejně by už měla jít. Matka se rozloučila už před hodinou a obsluhovala v Halflangu první hosty. Nellie se však ještě domů nechtělo.

A když Benedikt sáhl po kytaře a zanotoval Není země krásnější než té naší vezdejší, byla úplně ztracená láskou. Ani jí nevadilo, že se ke zpěvu přidal trochu mečivým hlasem Martin. Na rozdíl od něj měl Benedikt příjemný jemný baryton. Díky tomu, že zpívala pár let v církevním sboru, než ho zrušili, se odvážila přidat jako druhý hlas. A vida, znělo to opravdu dobře!

„Krásně zpíváte, Nellie,“ řekl a ona zase rozpaky nevěděla, kam s očima.

„Bohužel jsem už úplně vyšla ze cviku,“ namítla a zrudla. „Když ještě žil otec, často jsme spolu muzicírovali. Uměl hrát na harmoniku, flétnu, trochu na housle i na kytaru. Někdy si myslím, že by se raději živil hudbou než jako dělník v pivovaru.“

„Taky zkouším brnkat,“ ozval se Martin. „Nejradši mám staré námořnické písničky. Jsou o svobodě a o tom, že moře nemá hranice. Ostatní kluci…,“ zmlkl, jako by se podřekl.

Benedikt se na něj pozorně zadíval.

„Člověk dnes musí dávat pozor nejen na to, co říká, ale i co zpívá. Hlavně na veřejnosti. Snažím se to neustále připomínat své malé sestře, ale ty to doufám víš, Martine?“

Chlapec přikývl, ale ne moc přesvědčivě.

„Některé písničky jsou oficiálně zakázané, a kdo by to nerespektoval, mohl by se dostat do velkých potíží,“ dodal kaplan najednou zcela úředním tónem.

„Ehrenfeldští Navahové to samozřejmě vědí, ale čerta starého se o to starají a stejně ty písničky zpívají!“ vyhrkl Martin.

„Navahové by tě neměli zajímat! Co s nimi máš společného?“ Benedikt zněl náhle velmi přísně.

„Nic,“ namítl Martin „Vůbec nic. Jen jsem je jednou náhodou slyšel.“

Nellie ten název znala jen z knížek Karla Maye, které v dětství četla. „To jsou indiáni?“ zeptala se zkusmo.

„Hrají si na ně,“ odpověděl Benedikt. „Ale ve skutečnosti jsou to jen nezralí kluci, kteří provádějí nesmysly, které by se jim i jejich rodinám mohly šeredně vymstít. Mockrát jsem je varoval, ale nechtějí poslouchat. Při velikonoční veselici se poprali s Hitlerjugend. A jak to dopadlo? Jsou zavření v pracovním táboře pro mladé v Brauweileru. Určitě se to nepodobá prázdninovému táboru. Drž se od nich dál, Martine! Na výtržnosti jsi ještě moc mladý.“

Benedikt náhle vstal a jako by se nad doposud slunečným pozdním odpolednem rozprostřel stín.

„Povinnost volá,“ rekl. „Dorazte v pořádku domů, oba.“

Přátelská, ale jednoznačná slova. Nellie také vstala. Kdypak se asi bude moci s Benediktem zase takto setkat?

Pravděpodobně nikdy.

Zlobila se na bratra. Svými hloupými řečmi všechno zkazil.

„Tak dělej!“ štěkla na něj vztekle, když se loudal s oblékáním. „Mamka už na nás určitě čeká.“

Bok po boku šli Venloskou ulicí. Martin třímal fotbalový míč jako vzácnou trofej a opatrně pokukoval po starší sestře. Ze zkušenosti věděl, že když se bude tvářit zkroušeně, rozmrzelost jí dlouho nevydrží.

„Máš ho ráda,“ konstatoval, když došli skoro k Halflangu. „Proto jsi tak naštvaná.“

„Plácáš nesmysly!“ okřikla ho Nellie. „Nejdřív s těmi indiány a teď ještě tohle…“

„Vážně jsi do kaplana Weisse zamilovaná?“ přerušil ji. „Když ho vidíš, jsi hned nějaká jiná.“

Přeběhl jí mráz po zádech. To už nedokáže své pocity skrýt ani před nedospělým výrostkem?

„To bych musela být padlá na hlavu, nemyslíš?“ namítla.

Martin jen pokrčil rameny. Světle hnědé oči připomínající barvou jantar zvážněly.

„Copak si člověk může vybírat?“ zeptal se tiše. „Myslím, že láska si vždycky udělá, co sama chce.“

Odkud má takové úvahy?

„Přestaň mudrovat!“ obořila se na něj nevrle. „Radši si zapiš za uši, co ti kaplan řekl, a drž se od Navahů dál. Mamka má už tak dost starostí!“

„Ty je neznáš,“ namítl Martin tiše. „Nikdy jsi je neslyšela zpívat, jinak…“

„Jinak?“ zopakovala. „Jinak co?“

„Nic,“ zabručel.

Později, když vklouzla do letních šatů, které se daly snadno vyprat, když si je při obsluze ušpinila, si mimoděk znovu na Martinova slova vzpomněla. Už ji mrzelo, že na bratra tak vyjela. Především proto, že měl vlastně pravdu. Umínila si, že se s ním při nejbližší příležitosti usmíří. To už se ale musela soustředit na pobíhání po place. Jako žena se nikdy nemohla stát skutečným číšníkem, kterým se v Kolíně říkalo köbes, což je odvozené od jména Jakub. Kolínský köbes je pojem a patří neodmyslitelně k místním pivnicím. Trochu se jim podobala alespoň starou modrou pletenou vestou po otci a koženou peněženkou nošenou na řemeni na břiše. Otáčet se ovšem uměla stejně rychle jako mužští kolegové. A taky unesla velký tác se sklenicemi piva. I ten má v Kolíně speciální tvar – nenosí se zvednutý ve výši ramen, ale číšník ho drží shora za držadlo připevněné uprostřed.

„Áá, naše krásná Nellie!“ ozvalo se, když hbitě pobíhala po malé hospodě, aby žízniví hosté nemuseli dlouho čekat. „Jako by do téhle knajpy zasvítilo sluníčko!“

„Ať se o to sluníčko nespálíš,“ odsekla a brnkla křiklounovi do čepice se štítkem, až se mu svezla na nos. „Neotvírej si tady zobák nebo si ho můžeš pořádně narazit,“ dodala ještě v běhu.

Ostatní chlapi stojící u pultu se rozesmáli.

Až na pár důchodců tvořili většinu osazenstva řemeslníci nebo dělníci středního věku. Pracovali v okolních továrnách a po práci chodili společně na pivo, zatímco jejich mladší bratři, synové nebo i vnuci museli bojovat proti Polákům, Holanďanům a brzy zřejmě i proti Francouzům. Polsko bylo od Kolína daleko, což byla celkem výhoda v tom smyslu, že tam nikdo z místních nikdy nebyl. Ve městě žilo jen několik rodin, jejichž předci se koncem minulého století přestěhovali z východu na západ, ale dnes se dalo poznat už jen podle jmen, že kdysi bývali „cizí“. Jiné to bylo s Holanďany, Belgičany a Francouzi, od nichž je dělil jen Rýn. Západní hranice byla vždycky dost „propustná“. Obchod se sousedy odjakživa kvetl k oboustranné spokojenosti a lidé z obou břehů se kromě toho často také vdávali a ženili mezi sebou.

A najednou by se na ty druhé měli dívat jako na nepřátele?

Většina si něco takového neuměla ani představit. Měli s tím problémy už za první války, která způsobila všem mnoho utrpení a vyžádala si nesčetné oběti.

„Možná to tentokrát proběhne rychle,“ mínil starý Laurin, který od bitvy u Verdunu kulhal na levou nohu. Rád se kochal pohledem na Nellie, která věděla, že mu připomíná zesnulou manželku Emmu. Občas si na ni zkoušel i sáhnout. „Snad budou naši kluci doma, než opadá listí.“

„Tomu sám nevěříš!“ Tünnes zavrtěl pochybovačně šedovlasou hlavou. „Ten tajtrlík nebude mít nikdy dost!“

„Držte už konečně klapačky, vy skopový hlavy!“ Před hosty náhle stála Nelliina matka a tvářila se jako bůh pomsty. „V mým lokále se politika dělat nebude. Kolikrát vám to mám říkat? Ještě slovo a všichni poletíte. Rozumíme si?“

„My to nemysleli nijak zle, Ilko,“ bručel Laurin. „Přemýšlet snad ještě můžeme, ne? To nám přece nezakážeš!“

„Mysli si, co chceš, ale ne v Halflangu, a rozhodně ne nahlas,“ řekla už klidněji a zmizela zase za pult. „A ty jdi umývat sklo!“

„Problém je, že před ženskýma nemají respekt,“ vzdychla Ilka, když později konečně zavřely a společně s vyhrnutými rukávy utíraly stoly. Co se týče čistoty, neznala hostinská bratra. Vychovávala tak i děti. „Kdyby ještě žil váš otec, nikdy by si huby tak na špacír nepouštěli.“

„Laurin moc mluví, ale nikdo ho přece nebere vážně,“ řekla Nellie.

„Ale pořád na tebe čumí a svlíká tě očima,“ namítla matka prudce. „Někdy mi připadáš jako rozkvetlá louka, na kterou se slítají čmeláci, teda spíš trubci. Byla bych radši, kdyby sis už někoho pořádného našla. Stačí, když musím dávat pozor na Martina. Je horší než pytel blech!“

„Musíš uznat, že výběr se v poslední době dost zúžil,“ prohlásila opatrně Nellie. Matka vždycky poznala, když se vymlouvala nebo lhala. Proto se snažila na Benedikta vůbec nemyslet a kupodivu to šlo. „Většina mladých je u wehrmachtu a někoho, kdo by mohl být mým otcem, opravdu nechci.“

„Tobě se stejně nikdo nezavděčí. Byla jsi taková už před válkou. Na koho vlastně čekáš? Na rytíře na bílém koni? Někdo takový do Körnerovy ulice těžko přicválá. Greta byla chytřejší. Namluvila si hoteliéra a odejde s ním na předměstí, skoro na venkov. Jak se vlastně jmenuje? Viktor Lohse? Je sice o deset let starší, ale manželku zabezpečí. A to není zdaleka tak hezká jako ty.“

„Jenže Greta je Farinová,“ namítla Nellie a odložila hadr. „Kdo by nechtěl holku z takové rodiny? Za války se obchody s parfémy sice moc nehýbou, ale jednou snad bude zase mír a pak lidi budou chtít opět vonět.“

„No právě. Taky si teď nemohla moc vybírat. Bez parfémů se dá žít, ale například chleba potřebují lidi pořád. Takový pekař se má vždycky dobře. Všichni si ho předcházejí, aby jim nechal pár housek…“

„Mami!“ přerušila ji Nellie. „Nesnažíš se mi právě dohodit toho odporného Lemmla?“

„Při nejlepší vůli nevím, co by ti na Willym Lemmlovi mohlo vadit! Vážený vdovec se dvěma dětmi, které jsou ještě dost malé na to, aby si zvykly na novou matku. A kromě toho…“

„To bys ho musela vidět, když hnali na náklaďáky Adriana a jeho lidi jako dobytek! Malý plakal a krvácel, spousta dalších taky a Lemmle se jim jen posmíval a hnusně o nich mluvil. Na něj zapomeň, nedotkla bych se ho ani vidlemi. To radši zůstanu do smrti svobodná…“

Ilka zuřivě drbala stoly kartáčem a louhem, jako by hodlala vydřít do dřeva díry. „Pýcha předchází pád,“ podotkla. „Často rychleji, než by si člověk myslel. To chceš být stará panna? Už jsem viděla dost holek, které mluvily jako ty. A jak skončily, když je nikdo nechtěl?“

„Dóóle, ouuuplně na dně,“ zaúpěla Nellie komicky co nejširším nářečím. „Jak vždycky říká babička Hildegarda. Mami, o mě se nemusíš bát. Já se neztratím, i kdybych zůstala svobodná!“

3

Kolín nad Rýnem, květen 2019

„V pramoři, kde kdysi vznikl veškerý život, nebylo nic než tma a ticho. Do temných hloubek nedopadal jediný paprsek ani zvuk. Vznikající živí tvorové neměli oči ani uši, jež by jim pomáhaly při shánění potravy, rozpoznávání nepřátel nebo vyhledávání partnera k rozmnožování. Proto začali vysílat chemické signály, které voda odnášela k jedincům stejného druhu. A to je důvod, proč živočichové dokázali přijímat pachové stopy dříve, než získali schopnost slyšet a vidět…“

Zákaznice napjatě naslouchaly. V oficiální první otvírací den jich do parfumérie proudilo dost. Vždycky, když se jich shromáždilo více, jim Liv převyprávěla příběh vzniku vůní. Byla ráda, že před několika lety absolvovala řečnické školení. Díky tomu uměla pracovat s hlasem a mimo jiné věděla, kdy přesně má udělat přestávku, aby stouplo napětí.

„Čich je tedy naším nejstarším smyslem a vyvíjel se i poté, co živí tvorové vystoupili z moří a jezer. Místo vody začaly vůně přenášet molekuly vzduchu.“

V ruce držela namodralý flakon s nejnovějším vlastním parfémem. Stříkla pár kapek do vzduchu.

„Nazvala jsem ho Bríza. Co vidíte nebo slyšíte, když zavřete oči?“

„Pláž!“ zvolala mladá blondýna.

„Šumění příboje,“ ozvala se starší paní.

„Dovolenou!“ To byla Dorle ze včerejšího semináře. Přišla, aby uplatnila svůj poukaz. Vzala s sebou dokonce dvě dcery. „Několik týdnů povalování a nicnedělání!“

Všechny se zasmály a mnohé zatleskaly.

„Výborně!“ zvolala Liv. „Teď můžete otevřít oči a v klidu se rozhlédnout. Známé značky choďte prosím i nadále kupovat do běžných parfumérií. U mě naleznete neobvyklé kreace vůní ze vzácných přísad. Pokud byste si přály, ráda vám připravím vaši individuální vůni. Kromě toho mám v nabídce luxusní mýdla, vybranou přírodní kosmetiku a make-upy, které vás zkrášlí ještě víc, než už jste.“

Dámy se rozešly k policím.

„Ještě vám dám malý tip,“ dodala Liv. „Vůně jsou srovnané zleva doprava, od zelených a chyprových tónů přes květinové a dřevité až po orientální těžké parfémy, s nimiž si budete připadat jako ve světě Pohádek tisíce a jedné noci.“

„Zmínila jste se o chyprových tónech, co si pod tím mám představit?“ zeptala se mladá zákaznice s velkými zlatými kruhy v uších. „Nikdy jsem to slovo neslyšela.“

„Chypre je odvozeno od francouzského názvu ostrova Kypr. Označují se tak parfémy s podtónem citrusů, květinovým nádechem a dřevito-mechovým základem,“ vysvětlovala Liv. „Já je mám ze všech vůní nejraději. Děkuji za otázku a mimochodem, klidně se mě ptejte na cokoliv, co vás napadne. Od toho jsem koneckonců tady!“

Zákaznice se nedaly dvakrát pobízet a zasypávaly Liv nejrůznějšími dotazy. Zabrala se do vysvětlování tak náruživě, že se zapomínala napít a za několik hodin začínala slyšitelně chraptět. Zato obchod byl stále plný.

Přišlo daleko více zákaznic, než očekávala. Takový nával nemohla jedna osoba zvládnout. Ale co teď s tím? Nestíhala dávat pozor na všechno a na všechny. Dvě mladé dívky se tak dlouho neopatrně ochomýtaly kolem pyramidy z flakonů, kterou Liv postavila u vchodu, až ji srazily a dřevěnou podlahu zasypaly střepy.

„Pozor, dámy!“ vykřikla Liv co nejhlasitěji. „Prosím, nešlápněte na sklo…“

Pokusila se rychle zakročit pomocí smetáčku a lopatky, ale ukázalo se, že tmavá podlaha možná nebyla nejlepším řešením. Střípky podobného odstínu na ní nebyly vidět, ale jakmile Liv vstala, okamžitě se začaly blýskat. Rozhlédla se a trochu jí zatrnulo. Některé zákaznice měly jednoduché sandály. Jestli se některá poraní…

„Okamžik!“ Mladá žena se rezolutně sklonila k podlaze s akumulátorovým vysavačem v ruce. „Jsem Nouria z Kouzla orientu, o dva krámky vedle. Dovolíte?“

„Jistě, prosím!“ Liv se s úlevou zvedla a Nouria rychle a šikovně vysála zbytek střepů.

„Hotovo!“ prohlásila. „Tyhle věcičky nejsou zrovna levné, ale rozhodně jsou praktické.“

„Děkuju,“ řekla Liv. „To od vás bylo moc milé! Byla bych ráda, kdybyste si tady vybrala malé poděkování…“

Zlaté kruhy zacinkaly.

„Vážně? To ale není vůbec nutné. Sousedky si musí pomáhat.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lilie pro nevěstu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.