\.

Pařížská

knihovna

<

Janet Skeslien Charlesová

JOTA/2021

The Paris Library

Copyright © Janet Skeslien Charles, 2020

Translation © Petra Andělová, 2020

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-747-3

KAPITOLA 1

<

Odile

Paříž, únor 1939

Čísla mi plula kolem hlavy jako hvězdy. 823. Čísla se stala klíčem k mému novému životu. 822. Konstelace naděje. 841. Pozdě v noci v mé ložnici, ráno cestou pro croissanty, řada čísel za řadou – 810, 840, 890 –, mi defilovala před očima. Ztělesňovala svobodu, ztělesňovala naději. Spolu s čísly jsem studovala i dějiny knihovních sbírek, které sahaly až do 16. století. Zatímco v Anglii měl Jindřich VIII. napilno stínáním hlav svých žen, náš král František modernizoval svou knihovnu, kterou otevřel učencům. Jeho královská sbírka se stala zárodkem Bibliothèque nationale, Národní knihovny. Teď jsem se u stolku v ložnici připravovala na přijímací pohovor do Americké knihovny, naposled jsem si pročítala své poznámky: založena 1920; první v Paříži otevřená veřejnosti; uživatelé z více než třiceti států, přičemž čtvrtina z Francie. Skálopevně jsem lpěla na faktech a číslech, doufala jsem, že díky nim budu ředitelce připadat schopná.

Vyšla jsem z apartmá své rodiny do ukoptěné rue de Rome, pokračovala přes nádraží Saint-Lazare, kde lokomotivy chrchlaly dým. Vítr mi bičoval vlasy. Zbloudilé prameny jsem si zastrčila pod klobouček. V dálce jsem viděla ebenovou kopuli kostela Saint-Augustin. Náboženství, 200. Starý zákon, 221. A co Nový zákon? Čekala jsem, ale číslo ne a ne přijít. Byla jsem tak nervózní, že jsem zapomněla jednoduchá fakta. Vytáhla jsem z kabelky zápisník. Aha, ano, 225. Věděla jsem to.

Mou oblíbenou částí knihovnické vědy byl Deweyův desetinný systém. V roce 1973 ho vytvořil americký knihovník Melvil Dewey, spočívá v deseti kategoriích třídění knih na policích na základě jejich obsahu. Pro všechno má číslo, což umožňuje čtenáři najít jakoukoli knihu v jakékoli knihovně. Například mamka je pyšná na svou 648 (domácnost). Táta by to sice nepřiznal, ale velice si užívá 785 (komorní hudbu). Můj bratr, dvojče, je spíš 636.8, zatímco já dávám přednost 636.7 (kočky v prvním případě, psi ve druhém).

Došla jsem na le grand boulevard, kde ze sebe město v jediném bloku svléklo proletářský kabát a obléklo se do norkového kožichu. Štiplavý pach uhlí vyvanul a nahradila ho sladká jasmínová vůně Joy, kterou nosily ženy obdivující šaty značky Nina Ricci a zelené kožené rukavičky Kislav. O kus dál jsem minula muzikanty vycházející z obchůdku, kde se prodávaly pomačkané partitury, a barokní palác s modrými dveřmi. Zabočila jsem za roh do úzké postranní uličky. Cestu jsem znala zpaměti.

Milovala jsem Paříž, město plné tajemství. Stejně jako desky knih, některé kožené, jiné plátěné, každé pařížské dveře vedly do světa plného překvapení. Na dvorku mohl stát shluk kol, ale i buclatý portýr vyzbrojený koštětem. Masivní dřevěné dveře knihovny vedly do tajné zahrady. Cestičku vysypanou bílými oblázky z jedné strany lemovaly petúnie a z druhé trávník. Končila u majestátní budovy z kamene a cihel. Překročila jsem práh střežený třepotající se francouzskou a americkou vlajkou a pověsila kabát na rozviklaný věšák. Vdechla jsem tu nejúžasnější vůni na světě – směs hebkého pachu zatuchlých knih a ostré vůně čerstvých novin – a připadala si, jako kdybych přišla domů.

Přišla jsem o několik minut dřív, a tak jsem lelkovala u referenčního pultu, kde za všech okolností decentní knihovník odpovídal čtenářům na jejich dotazy („Kde by se v Paříži dal sehnat slušný steak?“ ptal se čerstvě příchozí v kovbojských botách. „Proč mám platit pokutu, když jsem tu knihu ještě ani nedočetla?“ chtěla vědět hašteřivá madame Simon.), a potom jsem vstoupila do útulné čítárny.

U stolu poblíž francouzského okna četla profesorka Cohenová nějaký traktát, v drdolu měla zapíchnuté okázalé paví pero; pan Pryce-Jones studoval Time a bafal z dýmky. Za obvyklých okolností bych je pozdravila, ale byla jsem tak nervózní z nadcházejícího pohovoru, že jsem se raději schovala ve své oblíbené uličce mezi regály. Milovala jsem být obklopená příběhy, starými jako čas sám a publikovanými sotva před měsícem.

Napadlo mě, že bych mohla vybrat nějaký román pro svého bratra. Čím dál víc mě v jakoukoli noční hodinu budilo jeho datlování do psacího stroje. Pokud Rémy zrovna nepsal články o tom, že Francie musí pomoci uprchlíkům, které ze Španělska vyhnala občanská válka, hlásal, že se Hitler zmocní Evropy stejně, jako schlamstnul kus Československa. Jediný způsob, jak mohl Rémy zapomenout na své obavy – s nimiž si měli lámat hlavy jiní – byla dobrá kniha.

Přejížděla jsem prsty po hřbetech knih. Jednu jsem vytáhla a namátkou nalistovala nějakou stránku. Nikdy nesoudím knihy podle začátku. Připadá mi jako první a poslední rande, které jsem kdysi měla, kdy jsme se oba usmívali až příliš zářivě. Ne, otevřela jsem knihu zhruba v polovině, kde se mě autor nebude snažit oslnit. „V životě jsou stíny, ale také světla,“ četla jsem, „a vy jste jedním z oněch světel.“1 Oui. Merci, pane Stokere.

A už jsem měla zpoždění. Pospíšila jsem si k výpůjčnímu pultu, kde jsem vyplnila kartu a strčila Draculu do kabelky. Ředitelka již čekala. Kaštanové vlasy jako vždy sepnuté do uzlu a stříbrné pero v ruce.

Slečnu Reederovou znal každý. Psala články do novin, oslňovala v rádiu a všechny zvala do knihovny – studenty, učitele, vojáky, cizince a Francouze. Byla skálopevně přesvědčená, že knihovna je místo pro všechny.

„Jmenuji se Odile Souchetová. Omlouvám se za zpoždění. Přišla jsem dřív, ale otevřela jsem knihu a…“

„Čtení je nebezpečné,“ přerušila mě slečna Reederová s vědoucím úsměvem. „Pojďme do mé pracovny.“

Následovala jsem ji přes čítárnu, kde čtenáři v elegantních oblecích skláněli noviny, aby lépe viděli na slavnou ředitelku, pokračovaly jsme po točitém schodišti a dál chodbou ke svatyni „Pouze pro zaměstnance“, do její pracovny, která voněla kávou. Na stěně visel velký letecký snímek nějakého města, bloky domů připomínaly šachovnici, tak nepodobné křivolakým pařížským ulicím.

Všimla si mého zájmu: „To je Washington DC. Pracovala jsem v Kongresové knihovně.“ Pokynula mi, abych se posadila, a sama si sedla za psací stůl, který pokrývaly papíry – některé se snažily vyklouznout z tácu, další držela na místě děrovačka. V rohu desky se leskl černý telefon. Na křesílku vedle slečny Reederové se kupila hromádka knih. Zahlédla jsem romány Karen Blixenové (aka Isaka Dinesena) a Edith Whartonové. Knižní záložka – jasně červená stuha, vážně – čouhala z každé z nich a zvala ředitelku, aby pokračovala ve čtení.

Co slečna Reederová četla? Na rozdíl ode mě nikdy nenechávala knihy ležet otevřené, protože měla záložku. Nikdy je nehrnula pod postel. Četla jich čtyři pět najednou. Jednu v kabelce pro jízdu městem. Tu, u níž ji blízká přítelkyně požádala o názor. Další, o které nikdo neslyšel, jako tajné potěšení na deštivé nedělní odpoledne…

„Kdo je váš oblíbený autor?“ zeptala se mě slečna Reederová.

Kdo je můj oblíbený autor? Nezodpověditelná otázka. Jak by si člověk mohl vybrat pouze jednoho? Moje teta Caro a já jsme si vytvořily různé kategorie autorů – zesnulí, živí, cizí, francouzští atd., abychom se vyhnuly takovému rozhodnutí. Vybavily se mi knihy v čítárně, kterých jsem se před několika okamžiky dotýkala – knihy, které mě oslovily. Obdivovala jsem způsob uvažování Ralpha Waldo Emersona: Nejsem osamělý, když čtu a píšu, i když jsem sám, ale stejně tak i Jane Austenové. I když tato autorka tvořila v devatenáctém století, situace mnohých dnešních žen se nezměnila: o jejich budoucnosti rozhodovalo, koho si vezmou. Před třemi měsíci, když jsem sdělila rodičům, že žádného manžela nepotřebuji, táta si odfrkl a začal s každým nedělním obědem s někým novým. Stejně jako mamka podebrala porci krůty a posypala ji petrželí, táta mi servíroval na talíř: „Marc nikdy nezameškal jediný den v práci, dokonce ani když měl chřipku!“

„Umíš číst, že?“

Táta si často stěžoval, že mluvím rychleji, než myslím. V záchvatu zoufalství jsem odpověděla na první otázku slečny Reederové.

„Můj oblíbený autor je Dostojevskij, protože mám ráda jeho hrdinu Raskolnikova. Není sám, kdo chce někoho vzít po hlavě.“

Ticho.

Proč jsem neodpověděla něco normálního – například, že mou oblíbenou autorkou je Zora Neale Hurstonová?

„Bylo mi ctí se s vámi seznámit.“ Zamířila jsem ke dveřím, věděla jsem, že pohovor skončil.

Když se mé prsty dotkly porcelánové kulovité kliky, uslyšela jsem slečnu Reederovou říkat: „Vzdejte se životu plně a bez přemýšlení. Určitě vás to vyhodí na břeh a postaví na nohy.“2

Můj oblíbený citát ze Zločinu a trestu. 891.73. Otočila jsem se.

„Většina uchazečů tvrdí, že jejich oblíbeným autorem je Shakespeare,“ řekla.

„Jediný autor, který má v Deweyově systému vlastní číslo.“

„Další uvádějí Janu Eyrovou.“

To by byla normální odpověď. Proč jsem neřekla, že Charlotte Brontëová, případně kterákoli ze sester Brontëových? „Janu mám taky ráda. Sestry Brontëovy mají stejné číslo – 823.8.“

„Nicméně vaše odpověď se mi líbila.“

„Vážně?“

„Řekla jste, co jste cítila, ne to, co jste si myslela, že bych chtěla slyšet.“

Byla to pravda.

„Nebojte se být jiná.“ Slečna Reederová se naklonila kupředu. Její pohled – pevný a inteligentní – se setkal s mým. „Proč tady chcete pracovat?“

Nemohla jsem jí sdělit skutečný důvod. Vyznělo by to strašně. „Naučila jsem se zpaměti Deweyův systém a na knihovnické škole jsem měla samá A.“

Podívala se na mou žádost. „Máte působivý životopis. Nicméně jste mi neodpověděla na otázku.“

„Jsem členkou této knihovny. Mám ráda angličtinu…“

„To je zřejmé,“ odtušila s mírným náznakem podráždění v hlase. „Děkuji za váš čas. Dáme vám tak jako tak vědět během několika týdnů. Vyprovodím vás.“

Na dvoře jsem si zklamaně povzdechla. Nejspíš jsem měla přiznat, proč tu práci chci.

„Copak se stalo, Odile?“ vyptávala se profesorka Cohenová. Měla jsem moc ráda její přednášky o anglické literatuře v Americké knihovně, které se konaly výhradně vestoje. V jejím podání, živém a s potutelným humorem, vypadaly i hrozivé knihy jako Beowulf lákavě. Neodmyslitelně k ní patřil červený šál. Závan skandální minulosti se za ní táhl stejně jako vůně jejího šeříkového parfému. Povídalo se, že madame le professeur je původem z Milána. Primabalerína, která se vzdala hvězdného postavení (a fádního manžela), aby následovala svého milence do Brazzaville. Když se vrátila do Paříže – sama – studovala na Sorbonně, kde stejně jako Simone
de Beauvoir složila l´agrégation, téměř nesložitelnou státní zkoušku, aby mohla vyučovat na nejvyšší možné úrovni.

„Odile?“

„Při přijímacím pohovoru jsem ze sebe udělala hlupačku.“

„Tak bystrá dívka jako vy? Řekla jste slečně Reederové, že jste nevynechala ani jedinou mou přednášku? Kéž by všichni moji studenti byli tak zapálení!“

„Vůbec mě nenapadlo se o tom zmínit.“

„Tak všechno, co jste jí chtěla říct, napište do poděkování.“

„Nevybere mě.“

„Život je boj. Musíte se rvát o to, co chcete.“

„Nejsem si jistá…“

„Inu, to já ano,“ uťala mne profesorka Cohenová. „Myslíte, že mě staromilci na Sorbonně zaměstnali jen tak? Sakra tvrdě jsem dřela, abych je přesvědčila, že i žena může přednášet na univerzitě.“

Zvedla jsem hlavu. Dřív jsem vnímala jen profesorčin purpurový šál. Teď jsem uviděla její ocelové oči.

„Být urputná není nic špatného,“ pokračovala, „i když si můj otec stále stěžoval, že vždycky musím mít poslední slovo.“

„Ten můj taky. Říká, že jsem úporná.“

„Udělejte z toho přednost.“

Měla pravdu. V mých oblíbených knihách se hrdinky nikdy nevzdávaly. Profesorka Cohenová trefila hřebík na hlavičku, když mě nasměrovala, abych své myšlenky vložila do děkovného dopisu. Psaní je snazší než hovor z očí do očí. Mohu přeskočit, co nechci, a začít znovu, stokrát, pokud to bude potřeba.

„Máte pravdu…,“ přitakala jsem jí.

„Samozřejmě že mám! Sdělím ředitelce, že na mých přednáškách jste právě vy vždy kladla ty nejlepší dotazy a určitě se dostanete.“

Se zašustěním šálu odkráčela do knihovny.

Ať už jsem se cítila jakkoli mizerně, v ALP se vždycky našel někdo, kdo mě dal dohromady a postavil zpátky na nohy. Knihovna byla víc než jen cihly a knihy; maltu, která ji držela dohromady, představovali lidé, jimž na sobě vzájemně záleželo. Strávila jsem hodně času i v jiných knihovnách s tvrdými dřevěnými židlemi a zdvořilým: „Bonjour, mademoiselle. Au revoir, mademoiselle.“ Nebylo na nich nic špatného, pouze jim scházel pocit sounáležitosti společenství. Pařížská knihovna mi připadala jako domov.

„Odile! Počkejte!“ Volal na mě pan Pryce-Jones, penzionovaný anglický diplomat s motýlkem s paisley vzorem. V závěsu za ním spěchala paní Turnbullová s rozcuchanou prošedivělou ofinou. Profesorka Cohenová jim musela říct, že jsem na dně.

„Nic není navždy ztraceno.“ Poklepal mi rozpačitě na záda. „Ředitelku si znovu získáte. Sepište seznam svých důvodů tak, jako by to udělal každý cti dbalý diplomat.“

„Přestaňte to děvče rozmazlovat!“ okřikla ho paní Turnbullová. A obrátila se ke mně se slovy: „V mém rodném Winnipegu jsme na protivenství zvyklí. Dělají z nás to, kým jsme. V zimě klesají teploty na minus čtyřicet a nikdo nás nikdy neslyšel si stěžovat, na rozdíl od Američanů…“ Upamatovala se na důvod, proč se vlastně angažovala – příležitost někoho poučit – a bodla mě kostnatým ukazovákem do tváře. „Vzchopte se, děvče, a neberte ne jako odpověď!“

S úsměvem jsem si připomněla, že domov je místo, kde neexistují žádná tajemství. Ale usmívala jsem se. A to už bylo vážně něco.

Ve svém pokoji, už uklidněná, jsem napsala:

Vážená slečno Reederová,

děkuji za příležitost si s Vámi promluvit o volném místě. Byla jsem z pozvání na pohovor nadšená a rozrušená. Pařížská knihovna pro mne znamená víc než kterékoli jiné místo ve městě. Když jsem byla malá, teta Caroline mě vzala na Hodinku příběhů. To díky ní jsem studovala angličtinu a zamilovala si knihovnu. Má teta už sice s námi není, ale stále ji vidím v APL. Otevírám knihy a obracím výpůjční karty s nadějí, že tam zahlédnu její jméno. Při čtení knížek, které četla ona, mám pocit, že je mi stále nablízku.

Knihovna je můj ráj. Vždy lze nalézt koutek mezi regály, který je jen a jen můj, kde mohu číst a snít. Chtěla bych, aby stejnou možnost měli všichni, zejména potom ti, kteří se cítí být jiní a potřebují místo, jež by mohli nazývat domovem.

Podepsala jsem se a pohovor skončil.

KAPITOLA 2

<

Lily

Froid, Montana, 1983

Jmenovala se paní Gustafsonová a bydlela vedle nás. Za zády jí říkali „válečná nevěsta“, ale mě vůbec jako nevěsta nepřipadala. V první řadě nikdy nechodila v bílém. A byla stará. O hodně starší než moji rodiče. Každý ví, že nevěsta potřebuje ženicha, a její manžel byl už dávno po smrti. I když plynně ovládala dva jazyky, většinou skoro s nikým vůbec nemluvila. Žila tam od roku 1945, ale nikdy nepřestala být považovaná za cizinku, která přišla odjinud.

Byla to jediná válečná nevěsta ve Froid, stejně jako doktor Stanchfield byl jediný místní lékař. Někdy jsem nakukovala do jejího obývacího pokoje, kde stály cize vyhlížející stolky a křesla – elegantní jako nábytek v domečku pro panenky a s vyřezávanýma nohama z ořechového dřeva. Slídila jsem jí ve schránce, kam přicházely pro madame Odile Gustafsonovou dopisy z tak vzdálených míst jako Chicago. V porovnání se jmény, jež jsem znala, jako Tiffany nebo Tricila, mi „Odile“ připadalo exotické. Říkalo se, že pochází z Francie. Chtěla jsem o ní vědět víc, a tak jsem pročítala encyklopedická hesla věnovaná Paříži. Objevila jsem kamenné chrliče Notre-Dame a Napoleonův Vítězný oblouk. A pořád jsem při čtení nenarazila na nic, co by přineslo odpověď na mou otázku, proč je paní Gustafsonová tak jiná?

V ničem se nepodobala ostatním dámám ve Froid. Byly nafouklé jako žáby, nosily vytahané svetry samý žmolek a příšerné boty v mnoha odstínech šedi. Nakupovat chodily s natáčkami na hlavách, ale paní Gustafsonová vycházela ven jen ve svátečním – v plisované sukni a lodičkách na podpatku – , i když šla jen vyhodit odpadky. Pas jí obepínal červený pásek. Vždycky. A namalovaná výraznou rtěnkou chodila i do kostela. „Určitě si o sobě dost myslí,“ říkaly ostatní ženy, když procházela kolem nich ke své lavici vpředu, oči zakryté závojíčkem kloboučku. Žádná jiná klobouk nenosila. A většina farníků sedávala vzadu. Nechtěli na sebe zbytečně přivolávat Boží pozornost. A knězovu také ne.

To ráno nás pancéřovaný Maloney vyzval, abychom se modlili za 269 obětí na palubě boeingu 747, který sestřelily sovětské rakety K-8. O útoku na letadlo mířící z Anchorage do Soulu jsme slyšeli z televize od prezidenta Reagana. Zatímco vyzváněl kostelní zvon, zněla mi v uších jeho slova: „Žal, zděšení, hněv… Sovětský svaz porušil samotnou podstatu lidských práv… nelidská brutalita by nás neměla překvapovat…“ Přišlo mi, že vlastně říká, že Rusové jsou schopní zavraždit kohokoli, děti nevyjímaje.

Studená válka naháněla strach i v Montaně. Strýček Walt, který pracoval na letecké základně v Malstrom, říkal, že na montanských pláních jsou tisíce mezikontinentálních raket zasázené jako brambory. V kulovitých betonových kryptách na příchod království trpělivě čekaly jaderné hlavice. Vychloubačně tvrdil, že hlavice mezikontinentálních raket mají větší sílu než bomba, která zničila Hirošimu. A říkal také, že tyhle rakety umějí najít cizí rakety, takže sovětské by minuly Washington a zamířily na nás. V důsledku čehož by pak naše rakety vzlétly a zasáhly by Moskvu dřív, než se já stihnu vypravit do školy.

Po mši se kongregace vlekla ulicí na kávu, koblihy a drby. Máma a já jsme stály ve frontě na sladké; táta a ostatní muži se shlukli kolem pana Iverse, prezidenta místní banky, u pultu s kávovarem. Táta dřel šest dnů v týdnu s nadějí, že se stane jeho zástupcem.

„Sověti nikomu nedovolí pátrat po tělech. Parchanti bezbožný.“

„Když byl prezidentem Kennedy, na obranu se vydávalo o sedm-
desát procent víc než dneska.“

„Jsme jak kachny na vejcích.“

Slyšela jsem to, ale neposlouchala – v nepolevující ostražitosti studené války tyto ponuré hovory k našim nedělím neodmyslitelně patřily. Byla jsem tak zaujatá vršením koblih na talíř, že mi chvíli trvalo, než jsem si uvědomila, že máma sípe. Obvykle když dostala záchvat, byl k němu důvod: „Je doba sklizně a zvířený prach mi zhoršuje astma,“ nebo „Otec Maloney mával kadidelnicí, jako kdyby se nás snažil z kostela vykouřit.“ Jenomže tentokrát mi sevřela paži a nenabídla mi žádné vysvětlení. Dostrkala jsem ji k nejbližšímu stolku, aby se posadila vedle paní Gustafsonové. Máma klesla na kovovou židličku a stáhla mě k sobě.

Snažila jsem se upoutat tátovu pozornost.

„Nic mi není. Nevyváděj,“ napomenula mě tónem, který zněl jako příkaz.

„To je strašné, co se stalo těm lidem v tom letadle,“ pronesla paní Iversová přes stůl.

„Právě proto se nikam nehrnu,“ opáčila baba Murdochová. „Courání přivede člověka jen do malérů.“

„Zemřelo hodně nevinných,“ řekla jsem. „Prezident Reagan říkal, že zahynul nějaký kongresman.“

„O jednoho darmožrouta míň.“ Baba Murdochová si strčila mezi zahnědlé zuby poslední kus koblihy.

„To je ošklivé říkat. Lidé mají právo lítat letadlem, aniž by po nich někdo střílel,“ namítla jsem.

Můj pohled se setkal s pohledem paní Gustafsovoné. Přikývla, jako kdyby na tom, co já si myslím, záleželo. I když jsem ji dlouho pozorovala a stala se z toho moje záliba, teď si mě nejspíš poprvé všimla.

„Je statečné vyjádřit vlastní názor,“ poznamenala.

Pokrčila jsem rameny. „Lidé by neměli být zlí a malicherní.“

„S ničím bych nemohla souhlasit víc.“

Než jsem stačila odpovědět, pan Ivers zahřměl: „Studená válka už se táhne skoro čtyřicet let. Nikdy nevyhrajeme.“

Hlavy souhlasně pokývaly.

„Jsou to chladnokrevní zabijáci,“ pokračoval.

„Setkal jste se někdy s nějakým Rusem?“ zeptala se ho paní Gustafsonová. „Pracoval jste někdy s nějakým? Inu, já ano a mohu vám říct, že jsou úplně stejní jako vy nebo já.“

Všichni v hale zmlkli. Kde se setkala s nepřítelem a jak to, že s nějakým „pracovala“?

Ve Froid všichni o všech všechno ví. Ví se, kdo příliš pije a proč; ví se, kdo podvádí berňák a kdo manželku; ví se, kdo žije v hříchu s jedním chlápkem v Minot. Jediné tajemství představovala paní Gustafsonová. Nikdo nevěděl, jak se jmenovali její rodiče ani co dělal její otec. Nikdo nevěděl, jak se za války seznámila s Buckem Gustafsonem, ani jak ho přesvědčila, aby opustil svou lásku ze střední a místo ní si vzal ji. Klepy kolem ní jen vířily, ale žádný drb se neujal. V očích měla smutek, ale vyvolala ho ztráta nebo lítost? Jak se po životě v Paříži mohla usadit v tak nudné díře uprostřed ničeho?

Byla jsem žačka „z první lavice, která se hlásí“. Mary Louise seděla za mnou a kreslila po lavici. Ten den se slečna Hansonová u tabule ze všech sil snažila zaujmout naši sedmou třídu románem Ivanhoe; Mary Luise zahuhlala: „Ivan-néé.“ Robbyho opálené prsty sevřely tužku. Měl hnědé vlasy jako já, ale neustále rozježené. Už uměl řídit, protože musel pomáhat rodině svážet obilí. Strčil si tužku do pusy a růžová guma na jejím konci mu rejdila po spodním rtu. Na jeho koutek úst bych vydržela zírat věčně.

Francouzský polibek. Francouzský toast. Francouzské hranolky. Všechno dobré pocházelo z Francie. Podle všeho francouzské zelené fazolky chutnaly líp než americké. Francouzská hudba byla mnohem lepší než country, které hráli na jediné rozhlasové stanici ve městě. „Můj život se zhroutil, když mě ta šťavnatá roštěnka opustila kvůli mladšímu bejčkovi.“ A Francouzi nejspíš také vědí mnohem víc o lásce.

Chtěla jsem se vznést nad letištní dráhu, chodit po molu při módní přehlídce. Chtěla jsem hrát na Broadwayi, chtěla jsem nakouknout za železnou oponu. Chtěla jsem vědět, jaký pocit mi zůstane v ústech po francouzských slovech. A jediná osoba, již jsem znala, která měla zkušenost se světem vně Froid, byla paní Gustafsonová.

I když jsme byly sousedky, klidně mohla žít několik světelných let daleko. Každý Halloween mě máma varovala: „U Válečné nevěsty nesvítí světlo na verandě. A to znamená, že nechce, abyste jí bouchali na dveře.“ Když jsme Mary Louise a já šly prodávat skautské sušenky, její máma nás napomínala: „Ta stará sova má hluboko do kapsy, tak ji neobtěžujte a neuvádějte do rozpaků.“

Setkání s paní Gustafsonovou mi dodalo odvahu. Už jsem potřebovala jen ten správný školní úkol, abych ji mohla jít vyzpovídat.

Podle předpokladů nám slečna H zadala za úkol napsat referát o románu Ivanhoe. Po hodině jsem přišla za ní a zeptala se, jestli bych místo toho nemohla psát o hrdinově zemi.

„Jen protentokrát,“ odpověděla. „A budu se těšit na tvůj referát o Francii.“

Byla jsem tak rozrušená ze svého plánu, že jsem odešla do umývárny, aniž bych se podívala pod kóje a zamkla hlavní dveře. Samozřejmě, že když jsem skončila, Tiffany Iversová a její tlupa se shlukly u umývadel, kde si natřásala zlatavou hřívu před zrcadlem.

„Splachování nefunguje,“ prohlásila. „Přišlo sem hovno.“

Stěží se to dalo považovat za sofistikované vyjádření, ale při pohledu do zrcadla jsem viděla jen svoje vlasy hnědé jako lejno. Zůstala jsem stát u kójí. Věděla jsem, že kdybych se pokusila umýt si ruce, Tiffany by mě pocákala. A pokud ne já, řekly by to ony. Udělaly to Maisie – a nikdo celý měsíc nechtěl sedět vedle slečny Počurané. Čtyřlístek ztichl a s rukama založenýma na prsou vyčkával.

Dveře zavrzaly a dovnitř nakoukla slečna H. „Už jsi tu zas, Tiffany? Ty snad musíš mít něco s močovým měchýřem.“

Holky vypochodovaly ven, ale jejich pohledy mi jasně říkaly tím to neskončilo. Dobře jsem to věděla.

Máma, optimistka číhající za bukem, mi říkala, ať se na to dívám z té lepší stránky. Starý Ivers má jen jednoho spratka. A je pátek.

O pátcích moji rodiče obvykle pořádali sousedskou večeři (máma upekla žebra, Kay přinesla salát a Sue Bob upekla obrácený ananasový koláč), takže jsem chodila přespat k Mary Louise. Ten pátek jsem ale zůstala u sebe v pokoji a sepisovala si otázky pro paní Gustafsonovou. Dospělí jedli a z obývacího pokoje se řinul smích.

Když všechno ztichlo, věděla jsem, že stejně jako v případě pánů a dam v Anglii se ženy diskrétně ztratily, aby se muži mohli uvelebit v křeslech a mluvit o věcech, které považovali za nevhodné pro uši svých žen.

Zatímco ženy myly nádobí, naslouchala jsem matčinu hlasu, tomu určeném pro přítelkyně. Připadla mi s nimi šťastnější. Zvláštní, jak jedna osoba může být několik jiných. Přivedlo mě to na myšlenku, že jsou věci, které o mámě nevím, i když rozhodně nebyla tak záhadná jako paní Gustafsonová.

U svého stolu jsem si zapisovala otázky, jak mě napadaly – Kdy gilotina naposledy někomu usekla hlavu? Jsou ve Francii také svědci Jehovovi? Proč se říká, že jste svého manžela ukradla? Co říkáte, když teď už je mrtvý? – soustředila jsem se tolik, že jsem si nevšimla, že máma stojí za mnou, dokud jsem na rameni neucítila její teplou dlaň.

„Nechtělas jít navečer k Mary Louise?“

„Dělám si domácí úkol.“

„V pátek,“ pronesla pochybovačně. „Těžký den ve škole?“

Většina dnů byla těžkých. Jenže se mi nechtělo bavit o Tiffany Iversové. Matka zpoza zad vytáhla dárek o velikosti krabice od bot. „Něco pro tebe mám.“

„Díky!“ Strhla jsem balicí papír a objevila háčkovanou vestu.

Natáhla jsem si ji přes tričko a máma mi ji uhladila v pase, spokojená, že odhadla velikost. „Moc ti sluší. Zelená ti zdůrazňuje oči.“

Při pohledu do zrcadla jsem se utvrdila v tom, že vypadám jako nána. Pokud v tom půjdu do školy, Tiffany Iversová mě sežere i s chlupama.

„Je… moc hezká,“ řekla jsem. Příliš pozdě.

Úsměvem se snažila zakrýt, jak ji to zabolelo. „Tak co to děláš?“

Vysvětlila jsem jí, že musím napsat referát o Francii a že kvůli tomu potřebuji vyzpovídat paní Gustafsonovou.

„Ale, miláčku, nevím, jestli bychom ji měli obtěžovat.“

„Mám jen pár otázek. Nemohli bychom ji pozvat k nám?“

„Nejspíš ano. Na co se jí chceš ptát?“

Ukázala jsem na papír.

Mamka se podívala na seznam a hlasitě se zajíkla. „Uvědomuješ si, že by k nám kvůli tomu už nikdy nemusela přijít?“

V sobotu odpoledne jsem proběhla kolem starého chevroletu paní Gustafsonové nahoru po vrzavých schodech a zazvonila na domovní zvonek. Cink-cililink-cink. Nic. Zazvonila jsem znovu. Nikdo neotevíral, a tak jsem zkusila vstupní dveře. Se zaskřípáním se otevřely. „Haló?“ řekla jsem a vešla.

Ticho.

„Je někdo doma?“ zavolala jsem.

V nehybném tichu obývacího pokoje lemovaly stěny řady knih. Na parapetu stály vyrovnané květináče s kapradím. Do stera o velikosti předpotopní lednice by se vešla mrtvola. Prolistovala jsem sbírku desek: Čajkovskij, Bach, další Čajkovskij.

Paní Gustafsonová se přišourala halou, jako kdybych ji probudila ze spánku. I když byla sama doma, měla na sobě šaty s červeným páskem. V punčochách mi připadala zranitelná. Uvědomila jsem si, že jsem před jejím domem nikdy neviděla parkovat auto nějaké její přítelkyně, nikdy jsem nezažila, že by k ní někdo přijel na návštěvu. Byla zosobněním samoty.

Zastavila se pár kroků ode mě a podívala se na mě, jako kdybych byla zlodějka, která jí přišla ukrást její nahrávku Labutího jezera. „Co chceš?“

Víte něco, co chci vědět i já.

Zkřížila paže na prsou. „Nuže?“

„Píši o vás referát. Tedy, chci říct, o vaší zemi. Snad byste mohla svolit, abych se vás na několik věcí zeptala.“

Svěsila koutky úst. Neodpověděla.

Ticho mě znervózňovalo. „Vypadá to tu jako v knihovně.“ Mávla jsem rukou k policím, které byly plné jmen, jež jsem neznala – de Staël, Paní Bovaryová, Simon de Beauvoir.

Nejspíš to byl špatný nápad. Otočila jsem se k odchodu.

„Kdy?“ zeptala se.

Otočila jsem se. „A co hned teď?“

„Zrovna mám něco rozdělaného.“ Vyslovila to příkře, jako kdyby byla prezident a potřebovala se vrátit k řízení říše ze své ložnice.

„Píšu školní referát,“ připomněla jsem jí, protože škola pro mě následovala hned po Bohu, vlasti a fotbalu.

Paní Gustafsonová si nazula lodičky na podpatku a sáhla po klíčích. Následovala jsem ji na verandu. Zamkla dveře. Byla to nejspíš jediná osoba ve Froid, která zamykala.

„Vždycky lidem vpadneš do domu?“ zeptala se, když jsme šly přes trávník.

Pokrčila jsem rameny. „Obvykle mi přijdou otevřít.“

V našem obýváku sepjala ruce a potom je nechala malátně klesnout podél boků. Očima klouzala z koberce k oknům a rodinným fotografiím na stěnách. Její ústa se pohnula, nejspíš aby pronesla obligátní „To je ale hezké, že?“ stejně jako ostatní dámy, ale nevyšel z ní ani hlásek.

„Vítejte u nás,“ řekla máma a položila na stolek talíř s čokoládovými sušenkami.

Pokynula jsem sousedce, aby se posadila. Máma postavila před ni a přede mě hrnek; před paní Gustafsonovou položila svůj šálek na čaj. Znala jsem jeho příběh zpaměti. Před lety, když paní Iversová odjela na „zájezd po hradech“ do Anglie, táta jí dal peníze, aby mámě koupila nóbl servis. Jenomže porcelán byl drahý a paní Iversová se vrátila s jediným šálkem s podšálkem. V hrůze, že by se křehký porcelán mohl rozbít, ho paní Iversová po celou dobu letu přes Atlantik držela na klíně. V mých představách titěrný šálek s křehkými modrými kytičkami pocházel z lepšího světa. Z nějakého vznešenějšího. Jako paní Gustafsonová.

Máma nalila čaj; já jsem prolomila ticho. „Co je na Paříži nejlepší? Opravdu je to nejkrásnější město na světě? Jaké to bylo tam vyrůstat?“

Paní Gustafsonová s odpovědí nespěchala.

„Doufám, že vás příliš neobtěžujeme,“ hlesla máma.

„Naposledy, když jsem měla pohovor, tak to bylo ve Francii kvůli práci.“

„Byla jste nervózní?“ zeptala jsem se.

„Ano, ale naučila jsem se zpaměti řazení knih, abych se na něj připravila.“

„A bylo to k něčemu?“

Smutně se usmála. „Vždycky přijdou otázky, na které člověk nemá připravenou odpověď.“

„Takové vám Lily klást nebude.“ Máma mluvila na ni, ale varování patřilo mně.

„Co je na Paříži nejlepší? Je to město čtenářů,“ opáčila naše sousedka.

Řekla, že v domech jejích přátel byly knihy stejně důležité jako nábytek. Strávila letní měsíce čtením v zelených městských parcích, a potom, když se přihnaly první mrazíky, tak stejně jako palmy v květnících z Tuilerijských zahrad putovaly do skleníků, ona trávila zimy v knihovnách, schoulená u okna a s knihou na klíně.

„Čtete ráda?“ Pro mě byli klasici anglické literatury utrpení.

„Žiju, abych četla,“ odpověděla. „Především knihy o historii a o současném dění.“

Připadalo mi to stejně zábavné jako pozorovat tající sníh. „A když jste byla v mém věku?“

„Milovala jsem romány jako Tajná zahrada. Můj bratr, dvojče, se zajímal o novinky.“

Dvojče. Chtěla jsem se zeptat na jeho jméno, ale ona mluvila dál. Pařížané si libují v jídle skoro stejně jako v literatuře. Už je to přes čtyřicet let, ale i tak si dobře vybavovala zákusek, který jí otec koupil po jejím prvním dnu v práci, s názvem financier. Zavřela oči a řekla, že máslovo-mandlový posyp v ústech chutnal rajsky. Její matka zbožňovala opéras, kousky černé, hořké čokolády obalené v těstě nasáklém kávou. Fí-nan-sí-j. Ou-pej-ras. Ochutnala jsem ta slova a zamilovala jsem si jejich chuť na jazyku.

„Paříž je místo, které k člověku promlouvá,“ pokračovala. „Město, které si pobrukuje vlastní melodii. V létě nechávají Pařížané otevřená okna a je slyšet klavír, pleskání karet, praskání statické elektřiny, jak kdosi ladí rádio. Neustále se ozývá dětský smích, hlasy zvýšené při hádce, klarinet vyhrávající na náměstí.“

„To zní úžasně,“ povzdechla si máma zasněně.

O nedělích po mši ramena paní Gustafsonové poklesnou a její oči jsou jako neonový vývěsní štít nad barem Oasis – bez proudu. Ale teď jí oči svítily. Když mluvila o Paříži, hranaté linie jejího obličeje změkly stejně jako její hlas. Musela jsem myslet na to, proč vůbec z Paříže odešla.

Máma mě svou otázkou překvapila. „Jaký byl život za války?“

„Těžký.“ Prsty paní Gustafsonové sevřely šálek. Když se rozhoukaly sirény, její rodina se schovala do sklepa. V rámci přídělového systému připadalo jedno vejce na osobu na měsíc. Všichni hubli tak, že si myslela, že jednoho dne musejí zmizet. Nacisté v ulicích Pařížany podrobovali namátkovým kontrolám. Jako vlci se drželi ve smečkách. Lidé končili za mřížemi bez důvodu. Nebo kvůli malichernostem jako bylo porušení zákazu nočního vycházení.

Copak zákaz nočního vycházení neplatí pro všechny puberťáky? Například na Angel, sestru Mary Louise, se takový vztahuje.

„Po čem se vám nejvíc stýská?“ zeptala jsem se.

„Po rodině a přátelích.“ Hnědé oči paní Gustafsonové dostaly zasněný výraz.

„Po lidech, kteří mi rozuměli. Stýská se mi po francouzštině. Po pocitu, že jsem doma.“

Nevěděla jsem, co říct. Do obývacího pokoje se přikradlo ticho. Máma a já jsme z něho znejistěly, ale naši sousedku nijak nevyvedlo z míry. Klidně dopila poslední doušek čaje ze šálku. Jakmile si máma všimla, že má paní Gustafsonová prázdno, vyskočila. „Postavím vodu na nový.“

V půli cesty do kuchyně se máma najednou zastavila. Trhla sebou, jedna její ruka vystřelila a zachytila se příborníku. Než jsem stačila cokoli udělat, paní Gustafsonová vyskočila, podepřela mámu kolem pasu a odvedla ji zpátky ke křeslu. Klekla jsem si vedle mámy. Tváře měla červené, dýchala pomalu a mělce, jako kdyby se vzduchu nechtělo plnit jí plíce.

„Budu v pořádku,“ prohlásila. „Příliš rychle jsem vstala. Měla jsem být opatrnější.“

„Už se vám to někdy stalo?“ zeptala se paní Gustafsonová.

Máma po mně střelila pohledem. Vrátila jsem se na své místo a předstírala, že oprašuji neviditelné drobečky.

„Párkrát ano,“ přiznala.

Paní Gustafsonová zavolala doktoru Stanchfieldovi. Ve Froid dospělí opakují jedno a to samé: „Ve velkém městě člověk zavolá doktorovi, a ten nepřijde, jedno jak je člověku zle. Ale tady sestra zvedne telefon při druhém zazvonění a Stanch je u vás do deseti minut.“ Také rodil děti ve třech okresech – byl první osobou, která většinu z nás držela v teplých, pihovatých rukou.

Zaklepal a s černou koženou brašnou vešel dovnitř.

„Nebylo nutné sem chodit,“ hlesla matka zadýchaně. Jakmile jsem párkrát pšíkla, hnala mě za Stanchem, ale kvůli svému astmatu za ním nikdy nebyla.

„Nechte na mně, abych to posoudil.“ Jemně jí odhrnul vlasy a přiložil jí stetoskop na záda. „Zhluboka se nadechněte.“

Poslechla.

„Pokud tohle byl hluboký nádech…“ Zatímco jí Stanch měřil krevní tlak, mračil se. Prohlásil, že hodnoty jsou vysoké, a něco jí předepsal.

Možná se máma mýlila, když říkala, že má astma.

Po večeři jsme se Mary Louise a já natáhly na mém koberci a daly se do referátů. „Co říkala Gustafsonová?“ zeptala se.

„Že za války bylo nebezpečno.“

„Nebezpečno? Jak jako?“

„Nepřátelé byli všude.“ Představovala jsem si paní Gustafsonovou na cestě do práce, jak chodí ulicemi plnými prašivých vlků. Někteří vrčeli, jiní chňapali po jejích vysokých podpatcích. A ona šla dál. Asi nikdy nešla stejnou cestou dvakrát.

„Takže se musela skrývat?“

„Asi jo.“

„Nebylo by parádní, kdyby se ukázalo, že byla tajná agentka?“

„Bylo by to super.“ Představila jsem si ji, jak doručuje tajné vzkazy v zatuchlých knihách.

„Když už jsme u toho utajení,“ odložila tužku, „vykouřila jsem jednu Angelinu cigaretu.“

„Sama? To ne.“

Neodporovala.

„To určitě ne,“ trvala jsem si na svém.

„S Tiffany.“

Hodně mě to zabolelo. „Jestli budeš kouřit, nebudu s tebou mluvit.“ Zatajila jsem dech.

Oběma nám bylo dvanáct, ale Mary Louise vždycky všechno vyzkoušela první. Od své setry Angel taky slyšela o gumách a chlastačkách. Rodiče mi nedovolili se malovat, a tak mi Mary Louise půjčovala svoje šminky. Byla silnější a rychlejší než já, cítila jsem, že se mi mílovými kroky vzdaluje.

„Stejně mi to nijak zvlášť nechutnalo,“ odpověděla.

V následujících týdnech máma ztratila chuť k jídlu a oblečení na ní začalo viset. Léky nezabíraly. Táta ji odvezl ke specialistovi, ale ten řekl, že je to jen stres. Byla příliš unavená, aby vařila, a tak táta dělal sendviče. Na Díkůvzdání jsme on a já v kuchyni jedli grilovaný sýr. Nespouštěli jsme pohledy ze dveří v naději, že se mámě udělá dobře natolik, aby se k nám připojila.

Odkašlal si. „Jak to jde ve škole?“

Měla jsem samá A, žádného přítele a Tiffany Iversová se mi snažila ukrást Mary Louise. „Bezva.“

„Bezva?“

„Všechny holky se malují. Proč já nesmím?“

„Hezká holka jako ty si nepotřebuje nic patlat na obličej.“

Většinu z toho, co táta říkal, jsem nevnímala. Neslyšela jsem jeho zájem, neslyšela jsem, že říkal, že jsem hezká. Slyšela jsem jen neústupné ne.

„Ale tati…“

„Doufám, že mámu tímhle neotravuješ.“

Snad potisící jsme se oba zadívali na dveře ložnice.

S batohy hozenými přes ramena jsme se Mary Louise a já vlekly ze školy domů. Zastavily jsme se na První ulici, abychom podrbaly Smokey, německou ovčandu, pokračovaly jsme kolem Flescherových, kteří měli na zahradě sedmačtyřicet trpaslíků, jednoho za každý rok společného manželství. Baba Murdochová na rohu odhrnula háčkované záclony. Pokud bychom si zkrátily cestu přes její trávník a nešly po chodníku, okamžitě by volala našim rodičům.

Ve Froid jsme všichni nakupovali v jednom krámu, všichni jsme pili z jedné studny. Všichni jsme sdíleli stejnou minulost, všichni jsme opakovali stejné příběhy. Baba Murdochová nebyla tak zlá, dokud její manžel nepadl bez sebe při prohrnování sněhu. Ani Buck Gustafson nebyl po válce tentýž člověk. Četli jsme stejné noviny, pečoval o nás týž doktor. Na cestách tam a zpátky jsme jezdili po prašných silnicích, dívali se na kombajny na polích, na jejich kusadla požírající pšenici. Vzduch voněl svěže. Čistě. Ústa a nosy nám plnila lehounká vůně slámy a v žilách nám koloval prach zvířený sklizní.

„Odstěhujeme se do velkého města.“ Mary Louise probodla pohledem babu Murdochovou. „Tam nikdo nebude strkat nos do našich věcí.“

„Abychom mohly dělat cokoli,“ souhlasila jsem. „Třeba hulákat v kostele.“

„Nebo do kostela vůbec nechodit.“

Zarazily jsme se, ta představa byla tak neskutečná, že chvíli trvalo, než jsme ji vstřebaly, takže jsme poslední blok přešly mlčky. Z ulice jsem viděla mámu u okna. V odraze ve skle vypadala bledá jako duch.

Mary Louise zamířila domů a já jsem pokračovala k poštovní schránce, vyzvedla počasím zuboženou poštu a stále jsem nebyla připravená vejít domů. Máma normálně pekla sušenky a povídala si s kamarádkami v kuchyni. Někdy mě vyzvedla ve škole a potom jsme jely do rezervace Medicine Lake, na její oblíbené místo pro pozorování ptáků. Na stanovišti z vyřazeného vagónu jsme máma a já zíraly stejným směrem, na cestu, která se táhla před námi, plnou možností. Snadno jsem se jí dokázala svěřit s potížemi s Tif-
fany Iversovou nebo se špatným hodnocením z testu. Snadno jsem se jí svěřovala i s pěknými věcmi, jako když si mě Robby, kapitán družstva, vybral k sobě jako první, dokonce ještě dřív, než si vybral jakéhokoli kluka. Vždycky frflali, že vybral mě, hodně frflali, ale podržel mě a říkal mi: „Příště je dostaneš na lopatky.“

Máma o mně věděla všechno.

V Medicine Lake se nacházelo na 270 druhů ptáků. Posouvaly jsme se pichlavou a chomáčovitou trávou, která sahala po kolena. Na řemínku pověšeném na krku se mámě houpal dalekohled. „Sokoli jsou nejspíš majestátnější,“ říkala, „ale kulíci hvízdaví mají nejhezčí jméno. Nejradši ale mám stejně červenky.“

Dobírala jsem si ji, že jezdí takovou dálku, aby viděla ptáky, kteří se procházejí na našem trávníku.

„Červenky jsou elegantní,“ říkala mi, „jsou dobré znamení, jsou jako připomínka výjimečných věcí, které máme rovnou před nosem,“ pevně mě objala.

A teď zůstávala sama zavřená doma a mluvila jen zřídka, dokonce i se mnou.

V tu chvíli se k poštovní schránce vypravila paní Gustafsonová. Přešla jsem přes hnědý pruh země, který nás od sebe odděloval. K hrudi si tiskla dopis.

„Od koho je?“

„Od mé přítelkyně Lucienne z Chicaga. Už si dopisujeme několik desetiletí. Ona a já jsme se seznámily na lodi – byly to tři nezapomenutelné týdny plavby z Normandie do New Yorku.“ Změřila si mě pohledem. „Děje se něco?“

„To nic, všechno je v pořádku.“ Pravidla znají všichni: nepřitahuj k sobě pozornost, nikdo nemá rád tyátr. Neotáčej se v kostele, ani kdyby ti za zády vybuchla bomba. A když se tě někdo zeptá, jak se máš, odpověz „fajn“, i když jsi smutná nebo máš strach.

„Nechceš se u mě zastavit?“ zeptala se.

Odložila jsem batoh před jejími knihovnami. Na policích stály vyrovnané knihy a pouze tři malé fotky, mrňavé jako z polaroidu. U nás bylo víc fotek než knih (jen bible, máminy průvodce a encyklopedie, kterou jsme objevily při jednom garážovém bazaru).

Na prvním snímku byl mladý námořník. Měl oči paní Gustafsonové.

Přešla ke mně. „Můj syn Marc. Zabili ho ve Vietnamu.“

Jednou když jsem v kostele rozdávala letáky, se u kropenky se svěcenou vodou shlukl hlouček dam, právě když paní Gustafsonová vešla. Paní Iversová špitla: „Zítra je výročí Marcovy smrti.“ Baba Murdochová pokývala hlavou: „Není nic horšího než ztratit dítě. Měly bychom poslat květiny a…“

„A měly byste přestat klevetit,“ zpražila ji paní Gustafsonová, „přinejmenším v kostele.“

Dámy ponořily třesoucí se prsty do posvěcené vody, rychle se přežehnaly křížem a odkvačily do svých lavic.

Pohladila jsem horní okraj rámečku. „Je mi to líto.“

„To mně taky.“

Smutek v jejím hlase mě zneklidnil. Nikdy ji nikdo nenavštívil. Ani příbuzní z manželovy rodiny, ani její blízcí z Francie. Co když jsou všichni její milovaní mrtví? Nejspíš mě tam nechtěla, topila se ve svých ztrátách. Sáhla jsem po batohu.

„Dala by sis něco sladkého?“ zeptala se.

V kuchyni jsem popadla největší dva zákusky na talíři a zhltla je dřív, než se ona stačila zakousnout do svého. Tenounké a křupavé, posypané cukrem a srolované do tvaru miniaturních skládacích dalekohledů.

Snědla jen jeden zákusek, takže v průběhu další hodiny jsem spolykala všechny zbývající sama. Oceňovala jsem, že vůbec nemluvila o mé mámě. Nic jako „Postrádáme tvoji matku na kroužku, pověz jí, že bychom všechny měly nějaké to kilo shodit.“ Nebo „Určitě to s ní není tak zlé, aby to vepřová pečeně nespravila.“ Ticho mi nikdy nepřipadalo tak příjemné.

„Jak se ty zákusky jmenují?“ zeptala jsem se, když jsem sáhla po dalším.

„Cigarettes russes. Ruské cigarety.“

„Komunistické cukrovinky?“ vrátila jsem nakousaný zákusek zpátky. „Kdo vás je naučil péct?“

„Recept jsem dostala od přítelkyně, která je servírovala a které jsem nosila knížky.“

„A proč si pro ně nedošla sama?“

„Během války do knihoven nesměla.“

Dřív než jsem se stačila zeptat proč, ozvalo se zabušení na dveře. „Paní Gustafsonová?“

Táta. A to znamenalo, že je šest, čas večeře, a že mám problém. Otřela jsem si drobečky z pusy a chystala si výmluvy. Tak rychle to uteklo, musela jsem ještě dodělat referát…

Paní Gustafsovoná otevřela dveře a já jsem se připravovala na to, až dovnitř vtrhne hurikán táta.

Oči měl vytřeštěné a kravatu nakřivo. „Musím odvézt Brendu do nemocnice,“ řekl paní Gustafsonové. „Mohla byste prosím dohlédnout na Lily?“

Chtěla jsem říct, že se omlouvám a že je mi to líto, ale vyrazil pryč, aniž by počkal na jakoukoli odpověď.

KAPITOLA 3

<

Odile

Paříž, únor 1939

Stín kostela Saint-Augustin zalil mamku, Rémyho a mě, když jsme odcházeli z další nudné nedělní mše. Osvobozená z dusivého sevření kadidla jsem se nadechla ledového vzduchu, plná úlevy, že jsem se konečně zbavila kněze a jeho ponurého kázání. Mamka nás cestou po chodníku pobízela ke spěchu, minuli jsme Rémyho druhé nejoblíbenější knihkupectví, boulangerie s pekařem se zlomeným srdcem, který spálil chleba, až jsme dorazili k prahu našeho domu.

„Kdo to je dneska, Pierre nebo Paul?“ strachovala se. „Ať už je to, kdo chce, bude tu každou chvíli. Odile, opovaž se dělat obličeje. Samozřejmě, že otec chce ty mladé muže poznat… Ne všichni pracují v jeho okrsku. A mohl by se z něho vyklubat dokonalý nápadník.“

Další oběd s nic netušícím policistou. Připadalo mi hloupé, když nějaký z nich o mě projevil zájem a zatrnulo mi, když ne.

„A převleč se! Nemůžu uvěřit, že jsi šla v té seprané blůzce do kostela. Co si jen lidi pomyslí?“ vychrlila ze sebe, než si pospíšila do kuchyně, aby zkontrolovala pečeni.

Ve vstupní hale, v zrcadle s oprýskaným zlaceným rámem, jsem si prohrábla kaštanové kadeře; Rémy si vetřel trochu tužidla do svých neuvěřitelně kudrnatých vlasů. Nedělní oběd byl ve francouzských rodinách rituál stejně posvátný jako mše a mamka trvala na tom, že budeme vypadat co nejlépe.

„Jaké číslo má oběd v Deweyově klasifikaci?“ zeptal se Rémy.

„To je hračka – 841. Sezóna v pekle.“

Zasmál se.

„Kolik ocásků už táta pozval?“

„Čtrnáct,“ odpověděl. „Vsadím se, že se báli odmítnout.“

„A proč tebe se to mučení netýká?“

„Protože je každému fuk, jestli se chlap ožení.“ S uličnickým úsměvem popadl můj šátek a přetáhl si kousavou vlněnou látku přes hlavu, uvázal si jej pod bradou, jako to dělávala mamka. „Ma fille, ženy mají jen malý rozlet.“

Zahihňala jsem se. Vždycky mi uměl zvednout náladu.

„A jak ty si vedeš,“ pokračoval matčiným školometským tónem, „budeš navždy sedět v koutě.“

„V knihovně, pokud tu práci dostanu.“

„Až tu práci dostaneš.“

„Nevím, jestli…“

Rémy si sundal šátek. „Máš knihovnické vzdělání, mluvíš plynně anglicky a mělas nejlepší možné hodnocení ze stáže. Věřím ti, věř sama sobě i ty.“

Zaklepání na dveře. Otevřeli jsme a za nimi stál blond policista v kabátě. Obrnila jsem se – tátův protégé mi minulý týden poškrábal obličej zarostlou sanicí.

„Jsem Paul,“ představil se tenhle. Stěží se lící dotkl mé.

„Velice rád vás oba poznávám,“ prohlásil, když potřásal Rémymu rukou. „Slyšel jsem o vás jen to nejlepší.“

Zdál se být upřímný, ale jen stěží jsem dokázala uvěřit, že by táta řekl o některém z nás cokoli jen vzdáleně kladného. Slýchali jsme jen o Rémyho špatných výsledcích zkoušek (i když byl nejlepší řečník ze třídy!) a o mém nedostatku zájmu o domácí práce („Jak můžeš usnout v posteli, která je samá knížka?“).

„Na dnešní den jsem se těšil celý týden,“ sdělil protégé mamce.

„Domácí strava vám půjde k duhu,“ odpověděla mu. „Jsme velmi rádi, že jste přišel.“

Táta vmáčkl svého hosta do křesla u krbu a potom servíroval aperitiv (vermut pro muže, sherry pro ženy). Mamka odběhla ze svého oblíbeného místa u milovaných kapradin do kuchyně, aby se ujistila, že služebná dodržela její pokyny, táta předsedal společnosti z křesla ve stylu Ludvíka XV., smetákovitý knírek ometal výroky řinoucí se z jeho úst. „Kdo potřebuje tyhle chômeurs intellectuals? Tvrdím, že by tihle kavárenští povaleči měli psát ty svoje škrabanice při práci v dolech. Která jiná země dělá rozdíl mezi chytrými a tupými povaleči? Tady jde o mé daně!“ Každou neděli se měnil nápadník, ale tátovy obšírné proslovy nikoli.

Znovu jsem se dala do vysvětlování. „Nikdo tě nenutí podporovat umělce a spisovatele. Můžeš si vybrat mezi obyčejnými známkami a těmi s malou přirážkou.“

Na gauči vedle mě Rémy zkřížil paže na prsou. Četla jsem mu myšlenky: Proč to nenecháš plavat?

„Nikdy jsem o tom neslyšel,“ řekl tátův protégé. „Když budu psát domů, požádám o obyčejné známky.“

Nejspíš to nebyla nejhorší z odpovědí, které měly následovat.

Táta se obrátil na Paula. „Vaši kolegové zažívají v pohraničních táborech peklo. Všichni ti běženci, co se sem hrnou – brzy bude ve Francii víc Španělů než ve Španělsku.“

„Je tam občanská válka,“ namítl Rémy. „Potřebují pomoc.“

„Pomáhají si na náš úkor!“

„Co mají nevinní civilisté dělat?“ zaútočil Paul na tátu. „Zůstat doma a jít na porážku jako ovce?“

Projednou můj táta neměl odpověď. Znovu jsem si prohlédla našeho hosta. Nezajímaly mě krátce zastřižené plavé vlasy trčící nahoru, nezajímaly mě modré oči, které ladily s uniformou, ale síla jeho charakteru a srdnatost, s níž hájil své názory.

„Vzhledem k politickému pozdvižení,“ navázal Rémy, „je jedna věc jistá. Válka se blíží.“

„Nesmysl!“ vybuchl táta. „Do bezpečnosti země se investovaly miliony. S Maginotovou linií je Francie naprosto v bezpečí.“

Představovala jsem si tu linii jako bezedný příkop na hranicích Francie s Itálií, Švýcarskem a Německem, který pohltí celé armády, jež by se odvážily napadnout Francii.

„Je nutné se bavit o válce?“ vložila se do hovoru mamka. „Takové ponuré řeči v neděli! Rémy, co kdybys nám řekl něco o svých kurzech?“

„Můj syn chce odejít z práv,“ vysvětlil táta Paulovi. „Z věrohodného zdroje vím, že nechodí na přednášky.“

Horečnatě jsem přemýšlela, co říct. Paul promluvil dřív, než jsem se zmohla na slovo. Obrátil se k Rémymu: „Co byste místo toho raději dělal?“

Kéž by se ho na to zeptal táta.

„Ucházel se o úřad,“ odpověděl Rémy. „Abych se pokusil něco změnit.“

Táta obrátil oči v sloup.

„Nebo se stal strážcem přírodního parku a unikl z tohoto zkorumpovaného světa,“ dodal Rémy.

„Vy a já chráníme lidi a podnikání,“ řekl táta Paulovi. „On bude chránit borové šišky a medvědí lejna.“

„Naše lesy jsou stejně důležité jako Louvre,“ namítl Paul.

Další odpověď, po níž se táta nezmohl na slovo. Střelila jsem pohledem po Rémym, abych viděla, co si o Paulovi myslí, ale on se otočil k oknu a přenesl se na vzdálená místa jako vždy, když jsme museli přežít nekonečný nedělní oběd. Tentokrát jsem se rozhodla zůstat. Chtěla jsem slyšet, co má Paul na srdci.

„Báječně to voní!“ Doufala jsem, že obědem odvedu tátovu pozornost od Rémyho.

„To ano,“ přitakal srdnatě Paul. „Domácí jídlo už jsem neměl celé měsíce.“

„Jak chceš pomáhat těm svým uprchlíkům, když nedoděláš práva?“ naléhal táta. „Potřebuješ se o něco opřít.“

„Polévka už musí být hotová…“ Máma nervózně oždibovala uschlé lístky z kapradí.

Rémy se beze slova protáhl kolem ní ven z obýváku.

„Nechce se ti dělat,“ houkl za ním táta, „ale u jídla jsi vždycky první.“

Nedokázal se ovládnout, dokonce ani před hostem.

Jako obvykle nás čekala pórková polévka s bramborami.

Paul pochválil mamce krémovou polévku a ona zamumlala cosi o skvělém receptu. Škrabání tátovy lžíce o porcelán ohlásilo konec prvního chodu. Mamka pootevřela ústa, jako kdyby mu chtěla naznačit, aby se choval taktněji. Jenomže ona si tátu nikdy nedovolila peskovat.

Služebná přinesla šťouchané brambory s rozmarýnem a vepřovou pečeni. Zašilhala jsem po hodinách na krbové římse. Oběd se jako vždy táhl, ale i tak mě překvapilo, že už je 14.00 hod.

„Vy také studujete?“ zeptal se mě Paul.

„Ne, už jsem dostudovala. A právě jsem požádala o místo v Americké knihovně.“

Rty mu zvlnil úsměv. „Také bych chtěl pracovat na tak krásném a klidném místě.“

Tátovy černé oči se zatřpytily zájmem. „Paule, pokud nejste v Osmém okrsku spokojený, proč nepožádáte o přeložení do mého? Pro šikovného mladého muže je tam volné místo strážmistra.“

„Děkuji, pane, ale jsem spokojený tam, kde jsem.“ Paulův pohled ani na okamžik neopustil mou tvář. „Velice spokojený.“

Najednou jako kdybychom tam byli jen my dva. Jako když se nyní opřel v křesle a zahleděl se na ni svýma hluboko posazenýma očima, byl by snad mohl spatřit ono chvilkové váhání, kdy ji vše pudilo, aby se mu vrhla do náručí a svěřila mu skryté důvěrnosti svého srdce.3

„Děvčata a chodit do práce,“ zavrčel táta. „Tos nemohla alespoň jít do Francouzské knihovny?“

S lítostí jsem musela opustit něžný Dickensův výjev s Paulem. „Tati, Američané nemají jen abecední systém, používají čísla, tzv. Deweyův desetinný systém…“

„Čísla pro písmena? Můžeš se vsadit, že s tou myšlenkou přišel nějaký kapitalista – ty zajímají čísla mnohem víc než písmena! Co je špatného na tom, jak to děláme my?“

„Slečna Reederová říká, že je v pořádku být jiný.“

„Cizáci! Bůh ví, s kým vším ještě přijdeš do styku!“

„Možná by tě překvapilo, že když mají lidé příležitost, tak…“

„Ty jsi tady to překvapení.“ Namířil na mě vidličku.

„Pracovat s veřejností je sakra těžké. Včera mě zavolali, protože zadrželi jednoho senátora za nezákonné vniknutí. Jedna stařenka ho našla ležet bez sebe na podlaze u sebe doma. Když ten ničema přišel k sobě, nepřestal hulákat obscénnosti, dokud nezačal zvracet. Museli jsme ho umlčet, než na sebe všechno vykřičí. Myslel si, že je v domě své milenky, ale klíč nefungoval, a tak vylezl nahoru po mřížích a vpadl dovnitř oknem. Věřte mi, nechtěl byste mít nic společného s takovými lidmi a nechtějte po mně, abych vzhlížel k té pakáži, co stahuje tuhle zemi ke dnu.“

A potom pokračoval stížnostmi na cizince, politiky a nehodné ženy. Zaúpěla jsem a Rémy zlehka ťuknul chodidlem v ponožce do mé nohy. Jeho dotek mě uchlácholil a cítila jsem, jak napětí v ramenou povoluje. Tento tajný způsob podpory jsme si vytvořili už jako malí. Tváří v tvář otcovu hněvu – „Tento týden jsi už dvakrát musel mít ve škole oslovskou čepici, Rémy! Měl bych ti ji nejspíš na kebuli přibít!“ – jsem věděla, že nelze bratra chlácholit slovy. Když jsem to udělala naposled, táta se na mě obořil: „Takže jsi na jeho straně? Měl bych vás vyhodit oba!“

„Přijmou Američana, tebe ne,“ uzavřel táta.

Kéž bych mohla tomu vševědoucímu commissaire ukázat, že se mýlí. Kéž by dokázal respektovat mou volbu a přestat mi vnucovat, co bych podle něj měla.

„Pařížané tvoří čtvrtinu čtenářů knihovny,“ namítla jsem, „potřebují někoho, kdo mluví francouzsky.“

„Co si jen lidi pomyslí?“ strachovala se mamka. „Řeknou, že se o tebe otec nedokáže postarat.“

„Hodně dívek dneska pracuje,“ zastal se mě Rémy.

„Odile pracovat nepotřebuje,“ namítl otec.

„Jenomže ona chce,“ špitla jsem.

„Nehádejme se.“ Mamka nandala kopečky mousse au chocolat do malých křišťálových misek. Desert plný chuti a rozplývající se na jazyku si vyžádal naši plnou pozornost a přiměl nás se shodnout alespoň na něčem – naše mamka dělala tu nejlepší čokoládovou pěnu pod sluncem.

V 15.00 se Paul zvedl. „Děkuji za oběd. Je mi líto, ale už musím jít, protože mi brzy začíná směna.“

Doprovodili jsme ho ke dveřím. Táta mu stiskl ruku a řekl: „Zvažte mou nabídku.“

Chtěla jsem Paulovi poděkovat, že se postavil na Rémyho a mou stranu, ale s tátou za zády jsem zůstala zticha. Paul se přitočil blíž ke mně, až se mě skoro dotýkal. Zatajila jsem dech.

„Doufám, že tu práci dostanete,“ zašeptal.

Políbil mě na rozloučenou, jeho rty se měkce přitiskly k mé tváři, což ve mně vzbudilo zvědavost, jaký by byl dotek jeho úst na mých. Při představě našeho polibku se mi srdce rozbušilo rychleji, stejně jako když jsem poprvé četla Pokoj s vyhlídkou. Listovala jsem stránkami, čekala jsem, až se George a Lucy – kteří byli jeden pro druhého stvoření – přiznají k vzájemné lásce a obejmou se na opuštěném náměstí. Kéž bych mohla rychleji zalistovat i svým životem, abych věděla, jestli se s Paulem znovu uvidím.

Šla jsem k oknu a dívala se, jak spěchá pryč ulicí.

Za zády jsem uslyšela glo-glo-glo, jak táta naléval digestiv. Nedělní oběd byla jediná chvíle v celém týdnu, kdy se on a mamka ponořili do temných vzpomínek na Velkou válku. Po několika doušcích procítěně deklamovala jména sousedů, kteří přišli o život, jako kdyby každé jméno představovalo korálek růžence. Tátovi připadaly vyhrané bitvy jako prohry, protože v nich zemřelo tolik jeho druhů.

Rémy se ke mně připojil u okna, kde oždiboval mámino kapradí.

„Tak jsme odradili dalšího nápadníka,“ podotkl.

„Chceš říct, že ho odradil táta.“

„Dohání mě k šílenství. Je tak umanutý. Vůbec nemá tušení, co se děje.“

Vždycky jsem stála na Rémyho straně, ale tentokrát jsem doufala, že má pravdu táta. „Myslíš to, co říkal… o válce?“

„Obávám se,“ odpověděl, „že nadcházejí zlé časy.“

Zlé časy. 823. Britská literatura.

„Ve Španělsku umírají civilisté. V Německu jsou pronásledováni židé,“ pokračoval a mračil se přes vějířovitý list kapradí, který svíral mezi prsty, „a já trčím ve škole.“

„Publikuješ články, které upozorňují na trpký osud běženců. Organizuješ pro ně sbírku šatstva a zapojil jsi do toho celou rodinu. Jsem na tebe hrdá.“

„To nestačí.“

„Právě teď se musíš soustředit na školu. Jsi nejlepší ze třídy a teď s trochou štěstí odpromuješ.“

„Mám plné zuby studia teoretických kauz. Lidé potřebují pomoc teď hned. Politici nic nedělají. Nemůžu jen sedět doma. Někdo musí něco udělat.“

„Musíš odpromovat.“

„Akademický titul nic neřeší.“

„Táta není tak úplně mimo,“ podotkla jsem jemně. „Měl bys dokončit, co jsi začal.“

„Snažím se ti říct, že…“

„Prosím, řekni, žes neudělal nějakou zbrklost.“ Všechny úspory věnoval právnímu fondu pro uprchlíky. Aniž by o tom řekl mamce, rozdával naše jídlo chudým, rozdal všechno do poslední trošky mouky. Ona a já jsme musely běžet na trh, abychom přinesly něco k večeři, než se táta vrátí, aby si ničeho nevšiml a Rémymu nevyčinil.

„Vždycky máš pochopení.“ Odkráčel z pokoje a práskl dveřmi.

Při tom obvinění jsem sebou trhla. Chtělo se mi zakřičet, že on vždycky nebýval tak zbrklý, ale věděla jsem, že hádka ničemu neposlouží. Až se uklidní, zkusím to znovu. V danou chvíli jsem chtěla zapomenout na tátu, Paula a i na Rémyho. Zlé časy. Vyndala jsem ten román z poličky.

KAPITOLA 4

<

Lily

Froid, Montana, leden 1984

Táta a já jsme postávali u máminy postele. Pokoušela se usmívat, ale jen se jí třásly rty. Vyprchala z nich všechna barva a jen pomaličku mrkala. Kolem ní pípaly přístroje. Proč jen jsem nešla po škole rovnou domů? Možná, že kdybych přišla včas, máma by tu teď neležela.

Zavřela jsem oči a odvedla ji od napůl snědené misky se zeleným želé daleko od sterilní nemocniční postele k jezeru. Vdechovaly jsme vůni močálu, ona a já jsme se do něj bořily, její obličej zčervenal sluncem. Všimla si něčeho v trávě. Došly jsme blíž a našly plechovku od limonády. Vytáhla z kapsy větrovky plastový sáček a sebrala ji. Chtěla jsem si užít tu chvíli, a tak jsem řekla: „Mami, zapomeň na odpadky,“ ale ona mě nevnímala. Pro ni bylo důležité zanechat to místo v lepším stavu, než v jakém jsme ho našly.

Doktor Stanchfield mě přivedl zpátky do přítomnosti. Přišel, aby nám přeložil zprávu odborníka: EKG ukázalo, že máma prodělala několik infarktů, které prošly bez povšimnutí, ale napáchaly velké škody. Nechápala jsem, jak jsme se dostali od mámina lapání po dechu a jejího tvrzení, že to nic není, až k srdečním infarktům. Připadalo mi to jako dlouhá cesta, na níž nebyly žádné výstražné tabule „Pozor, padá kamení!“ nebo „Pozor, nebezpečné větrné proudy!“ Jak jsme se dostali až sem? A jak dlouho s námi máma zůstane?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pařížská knihovna.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.