Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Bo Svernström

Kdo je bez hříchu

Ze švédského originálu Lekarna vydaného nakladatelstvím Albert Bonniers Förlag ve Stockholmu roku 2020 přeložila Vendula Nováková
Jazyková redakce Hana Hlušičková
Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha
Obálka Ondřej Mikulecký
Korektury Jana Drápalíková
Odpovědná redaktorka Jana Drápalíková

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 8031. publikaci.
První vydání, Praha 2021, 448 stran
Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

Copyright © Bo Svernström, 2020
First published by Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden
Published in the Czech language by arrangement with Bonnier Rights, Stockholm, Sweden and Kristin Olson Literary Agency s.r.o, Czech Republic.
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2021
Translation © Vendula Nováková, 2021
Cover photo © Fer Gregory / Shutterstock.com

ISBN 978-80-271-4233-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-4232-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-1685-0 (print)

Děkuji Miře, Lokemu a Siri – za vzpomínky,
které mi přinášíte

Prolog

Mnohem později, když uviděl Olindino drobné tělo ležet ve skalní rozsedlině, vzpomněl si Sixten na auto, které toho odpoledne parkovalo před školou. Bylo bílé a stálo tam dlouho, možná několik hodin – a pak, když se otočil a vydal se domů, bylo najednou pryč.

A Olinda také.

Zapamatoval si to, vtiskl si to do paměti, aby se mu do vzpomínek nevloudil ani náznak nejistoty.

Toho dne pršelo. Padal hustý, jemný podzimní déšť. Zazvonilo a děti pospíchaly ze školy domů. Kapuce si přetáhly přes hlavu, ruce vrazily hluboko do kapes. Červené a černé holínky čvachtaly v kalužích. Ale Sixten se zdržel na kraji školního dvora, pohledem hledal Olindu, její červenou, příliš velkou pláštěnku, která jí sahala až k holínkám. Doufal, že ho dožene a půjdou domů spolu. Někdy si po škole hráli. Ale vždycky tak, aby je nikdo neviděl, a nikdy o tom nikomu nevyprávěli. Měli vlastní, tajné hry, které znali jen oni dva.

Déšť mu padal za krk a máčel mu ofinu, kapky mu přes oči a nos stékaly ke rtům. Olízl si je, cítil, že déšť chutná jinak než v létě, jako by podzim měl vlastní příchuť chladu a čehosi dalšího, co Sixten nedokázal přesně vyjádřit.

Stál tam dlouho, dokud neodešly i poslední děti a on nezůstal sám.

Olinda se neobjevila. A přesto vycházela ze dveří školy hned za ním…

Naposledy se podíval na dlouhou řadu houpaček, rozhlédl se po prázdném dvoře. Pak se otočil a utíkal v holínkách pryč tak rychle, že mu dešťová voda cákala až na džíny.

Část první

1

Pondělí 19. října

V bytě je strašná zima, mám na sobě velký norský vlněný svetr, který mě na krku kouše. Ústřední topení se zřejmě ještě nepřizpůsobilo rychlé změně počasí v posledním dni. Ale možná mrznu proto, že mě svírají obavy.

Zírám z okna v kuchyni, sklo je protkané čúrky deště, a snažím se přemýšlet. Pak si uvědomím, že by mě někdo z ulice mohl vidět, a tak jdu radši do obýváku.

Dnes mám narozeniny. Je mi třicet devět. Neslavím to. Ale přece jen jsem si dopřál lepší večeři než obvykle: roštěnku a hranolky (mražené, dopečené v troubě) a vytáhl jsem bílý sváteční porcelán, který jsem zdědil po rodičích a používám ho jen dvakrát do roka (na narozeniny a o Vánocích). Do sklenice s broušenými květy jsem si nalil colu. (Víno už se pít neodvažuju.)

Pak se to stalo: Zrovna když jsem se chystal vložit do úst první sousto, zazvonil mobil. Obvykle mi nikdo nevolá, aby mi poblahopřál – vlastně ani nikdy jindy –, takže to byla docela událost. Proto jsem to zvedl, i když jsem číslo neznal.

„To je Robert? Robert Lindström?“

Hlas byl ženský a velmi neodbytný. (Rozhodně žádný gratulant.)

Uvažoval jsem, kdo to asi může být (chce mi něco prodat?) a co mám dělat, jestli to mám prostě položit, anebo něco říct, a mezitím ona mluvila dál: „Haló! Jste tam? Roberte?“

Z jakéhosi důvodu jsem cítil povinnost odpovědět. „Ano.“

„To jsem ráda, že jsem vás zastihla. Jmenuju se Lexa Anderssonová.“

„Já nic nechci…,“ řekl jsem, teď už přesvědčený o tom, že něco prodává.

Žena se rozesmála (nepříjemně, jako osel, jakoby nosem). Nechápal jsem, co je na tom vtipného; když už mi někdo zavolá, vždycky to je prodejce.

„Ne, já nic neprodávám. Chci si s vámi promluvit!“ odpověděla, když se přestala smát.

Jakmile zdůraznila slovo „promluvit“, bylo mi to jasné: novinářka.

„Bez komentáře,“ vyhrkl jsem.

Oddálil jsem mobil od ucha – jako by to byl obložený chleba, do kterého se chci zakousnout – a poslouchal jsem, jak žena vykládá dál, že bychom se měli sejít a bůhvíco ještě. Nakonec jsem se k mobilu naklonil, řekl jsem „na shledanou“ a stiskl jsem tlačítko s červeným sluchátkem.

Jednou už jsem s novináři mluvil. Nedopadlo to dobře.

Po zbytek večera jsem na ni myslel, zneklidnilo mě to. Jsem si jistý, že mi zavolá znova, ona se určitě nevzdá.

2

Pondělí 2. listopadu

„Tak mě, prosím vás, poslouchejte!“

Nastasia Sikonovová si přitiskla mobil k uchu, snažila se, aby se jí ruka přestala třást, druhou se opřela o jídelní stůl. Během hovoru upírala pohled na jeho hnědou dřevěnou desku: škrábance, stopy po odložené horké pánvi, důlek, který do stolu Olinda udělala válečkem…

Najednou byly všechny stopy tak zřetelné a připadaly jí tak cizí. Celá kuchyň se zdála jiná, jako by ji nikdy předtím neviděla, dveře lednice se spoustou lístečků, parapet, výhled. Věci, kterých si nikdy nevšímala – a teď se změnily.

Hodiny na stěně ukazovaly 20.53. Uplynulo skoro šest hodin od chvíle, co Olindě skončila škola.

Nastasiin manžel seděl na protější židli a nespouštěl z ní oči. Ivan. Podívala se na něj, na jeho černý oblek, bílou rozepnutou košili, řídký tmavý vous na hubeném obličeji, trochu rozcuchané, překvapivě světlé vlasy – a cítila, že už se k němu nikdy nechce přiblížit.

„U telefonu Jönsson…,“ řekl hlas v telefonu.

Nastasia potlačila pláč, pokoušela se zachovat klid a znovu vysvětlovala, co už jednou říkala operátorovi tísňové linky, odpovídala na stejné otázky.

„Ne, nemám důvod si myslet, že ‚šla s nějakým kamarádem domů‘. Měla jít domů sama a pak měla dorazit slečna na hlídání. Tuva, Tuva nevímjakdál, nevzpomínám si… nemůžu…“

Zavřela oči, snažila se nemyslet na to, co se Olindě mohlo stát, nemyslet na to, že už uplynulo tolik hodin, že je to její chyba, zatím ještě ne.

„Byli jsme na koncertě. Já s manželem… šli jsme na… není to jedno?“

Šli na večer komorní hudby do Koncertního domu, sami dva. Měl to být pokus o záchranu manželství, chtěli se věnovat jen sami sobě a vrátit se k tomu, jaké to mezi nimi bylo dřív, před Olindou, před potratem, před hádkami a nočními tlumenými hovory o rozvodu…

„Vždyť vy se tak moc snažíte vyhovět dceři, že vůbec nemyslíte na sebe,“ řekla jim jednou rodinná poradkyně a pak položila Nastasii ruku na rameno, povzbudivě kývla, usmála se na ni. Kráva blbá!

Nastasia se zatahala za rukáv šatů, jako by si je chtěla svléknout, byly od Filippy K, nosila je, jen když šla do společnosti, milovala je, našetřila si na ně. Ale věděla, že už si je nikdy nevezme.

Když potlesk utichl a oni vstali ze sedadel, Ivan ji objal kolem ramen a poprvé po mnoha letech jí to připadalo srdečné a příjemné. Pak konečně vytáhla mobil, vypnula letový režim – a po několika vteřinách začal mobil pípat. Znovu a znovu, pípal a vibroval jako posedlý…

Ještě než otevřela první esemesku, sevřel se jí žaludek, pochopila, že se něco stalo. Pak si ji přečetla.

Olinda pořád není doma. Zavolejte mi! Prosím!

Psala to Tuva, slečna na hlídání, všechny zprávy byly od ní. Jedenáct esemesek, patnáct nepřijatých hovorů, pět vzkazů v hlasové schránce.

Jak dlouho měla mobil vypnutý? Hned si vzpomněla. Vypínala ho po osmé večer. Už před koncertem, když se stavili na drink v Gondole. Chtěli, aby je nikdo nerušil. Ivan to tak chtěl. Opakoval, že si tento večer užijí jen sami dva.

Ani o přestávce během koncertu ho nezapnula. Už ho lovila z kabelky, ale Ivan položil svou ruku na její. „Nech to být…“

Zavřela oči, aby se na něj nemusela dívat.

„Prosím, prostě ji najděte…,“ dodala ještě, než hovor s policií ukončila.

Ivan se na ni tázavě podíval.

„Začnou prohledávat okolí školy… Děti jsou vždycky priorita, říkali. Ale já si myslím… myslím si…“

Zavrtěla hlavou. Ivan ji chtěl vzít za ruku, ale ona ucukla.

„Musíme tam jet…,“ řekla a kývla k předsíni a vchodovým dveřím. „Potřebují fotky. A její popis…“

Když Nastasia hovor ukončila, uplynulo třináct minut od chvíle, co se dovolala operátorovi na tísňovou linku. Necelou hodinu nato už ke škole dorazila první pátrací skupina. Kdyby bylo světlo, nasadili by i vrtulník a dron, ale teď to nešlo.

Ve tmě ne.

3

Pondělí 19. října

Několik věcí byste o mně měli vědět.

Zaprvé: Jsem zlý člověk. Když mi bylo jedenáct, na opuštěném plácku vedle našeho domu jsem rozbil stejně starému klukovi hlavu kusem betonu. Byl na místě mrtvý. Moje blonďatá, velmi hezká terapeutka říká, že to nemusela být vražda, ale jen zabití, neplánovaný čin. Téměř neúmyslný. Že vzešel z náhlého popudu.

Ale copak jsou takové popudy u dítěte normální?

Možná se jen snaží být na mě hodná, povzbudivě se na mě usmívá a dívá se mi přímo do očí, jako by mě k něčemu vybízela, jenže nevím k čemu.

Nevím. Laskavosti nerozumím.

Ten kluk se jmenoval Max. Hrávali jsme si spolu.

Když se ráno zahlédnu ve flekatém zrcadle v teakovém rámu (dědictví po rodičích), občas si všimnu, jak mi po tváři přeletí jakýsi stín. Cosi zlého. Ne že bych v tu chvíli vypadal jinak, jen koutkem oka zachytím záblesk čehosi…

Dal jsem do lustru silnější žárovku, ale záblesků temnoty jsem se nezbavil. Když jsem ráno unavený nebo myslím na něco jiného a nepřítomně se podívám do zrcadla… jako bych nevědomky vnitřně zuřil.

Když se nakloním blíž k zrcadlu a zkoumám svou tvář, je všechno zase normální: Vidím křivý nos (jako dítě jsem sjel schody na kole), oči (tmavě hnědé), tmavě blond vlasy (nijaké barvy)… Přejedu si rukou po strništi (ostrůvcích zrzavých a hnědých vousů) a všechno mi připadá jako obvykle.

Nejsem ošklivý. Nemám klasicky krásné rysy, ale jsou celkem pravidelné. Ve chvílích povznesené nálady – krátká vybočení z reality – si říkám, že bych se nějaké ženě mohl i líbit. Ale nelíbím. Myslím, že ze mě ženy tu temnotu, zuřivost cítí, že je to ode mě odrazuje.

Moje terapeutka tvrdí, že je to hloupost. Že stejně jako všichni ostatní mám právo se zlobit, že je to přirozený pocit.

„Prožil jste extrémně stresující události, které si zatím nedokážete vybavit. Na tom, že svou minulost vnímáte jako temnotu, není nic zvláštního,“ vysvětluje.

Těžko k tomu můžu něco říct, protože valná část mé terapie se točí kolem toho, co si z dětství nepamatuju.

Druhá věc, kterou byste o mně měli vědět: Většina mého dětství je pryč, vymazaná. Celé roky mého života, o kterých vím jen to, co mi stihli vyprávět rodiče nebo co jsem zjistil z fotek, které mi bohužel vůbec nejsou povědomé.

Jako ta na parapetu v kuchyni: Vybledlý barevný snímek rodiny – ne mé vlastní, ale pěstounské –, jejíž členové stojí vzorně seřazení před vchodem šedě omítnutého domu. Já postávám opodál, malý kluk se svěšenými rameny, kulatými zády a neupravenými vlasy myší barvy. Rodiče a dívka, která vypadá o několik let starší než já, se usmívají a já napůl odvracím tvář. Jako bych nechtěl, aby mě bylo vidět. Jako by mě před fotoaparát zatáhli násilím. Ty se s námi taky vyfotíš, tak pojď!

Pamatuju si, že jsem několik let bydlel u pěstounské rodiny, která už mě pak u sebe nechtěla, neznámo proč. Ale nevybavuju si žádná jména, události, místa. Nic.

Vlastně ani nevím jistě, jestli jsem nezabil nějaké další děti. Sice nikdo nic neříkal, policie mě nezadržela a ani v novinách o tom nepsali, ale to nemusí nic znamenat. Někdy si říkám, že v záhybech mé paměti se můžou ukrývat další vraždy. Další děti, kterým jsem rozbil hlavu a zakopal je někde v lese. A právě proto si nic nevybavuju.

Moje terapeutka se smála, když jsem se o tom jednou zmínil. „Sice si nepamatujete, co se stalo s Maxem, ale to ještě neznamená, že jste zavraždil další děti.“

Možná má pravdu, nevím. Seděl jsem v jejím měkkém křesle s potahem z jehněčí vlny a němě jsem přikyvoval.

Pak naklonila hlavu na stranu a usmála se jako Mona Lisa, až se jí udělaly ve tvářích dolíčky: „Vy nevěříte, že se dáte psychicky do pořádku, když tomu necháte volný průběh? Že si všechno vybavíte, až na to budete připravený?“

Zcela upřímně: Ne, nevěřím.

A stejně tam každý pátek v jednu docházím.

4

Úterý 3. listopadu

„Dobře, všichni mě poslouchejte! Kdo mě nezná, jmenuju se Jens Sköld a jsem styčný důstojník. Sešli jsme se, abychom pomohli při hledání jedenáctileté holčičky Olindy Sikonovové.“

Lidé kolem se k němu otočili a pozorně se na něj dívali.

Shromáždili se za školní jídelnou, na parkovišti pro učitele. Asi šedesát osob se žlutými vestami s nápisem MISSING PEOPLE – SWEDEN. Robustní pohorky podupávající na rozpraskaném asfaltovém prostranství, paže v teplých fleecových mikinách a nepromokavých bundách pevně založené na hrudi, vážné přikyvování.

Bylo osm ráno. Už nepršelo, ale pořád bylo sychravo a vlhko, jen několik stupňů nad nulou. Za autobusem s nápisem MISSING PEOPLE – SPOJOVACÍ CENTRÁLA někdo rozložil rozviklaný kempingový stolek a umístil na něj čtyři velké termosky s kávou. Lidé drželi kelímky s horkou kávou v obou dlaních, foukali do ní, usrkávali a do vzduchu stoupaly bílé obláčky páry. U stolu seděla žena, přehrabovala se v listech map a červenou propiskou do nich vyznačovala nepravidelné kruhy a čtverce. Na horní okraj napsala PÁTRACÍ SEKTORY.

Jens si všiml dvou dětí školního věku, které seděly o kousek výš na stráni, školní batohy položené pod sebou. Ani nedutaly, zvědavě se nakláněly vpřed a rukama pevně svíraly popruhy batohů. Pomyslel si, že by jim někdo měl říct, aby šly na vyučování, někdo by je měl odvést, ale nikdo jiný je zjevně nezpozoroval.

„Výuka včera skončila ve 14.30, od té doby Olindu nikdo neviděl,“ navázal Jens zvučným hlasem, který se odrážel ode zdí školní budovy. „Obvykle chodí domů sama, bydlí asi tři sta metrů odtud. Pohřešuje se už skoro osmnáct hodin.“

Další přikyvování, tentokrát ustarané. Jens některé ze shromážděných poznával, účastnili se už dřívějších pátracích akcí.

Občas uvažoval, proč to pořád dělá, proč se žene ven, jakmile mu zazvoní mobil nebo mu pípne esemeska, třeba uprostřed noci, proč šlape v mokrém mechu a klopýtá o záludné kořeny – ale ve skutečnosti přesně věděl proč. Odpověď byla banální, skoro otřepaná. Možná proto se o svých důvodech cizím lidem nezmiňoval. Když se ho na to někdo zeptal, většinou odpovídal, že dělá, co je v jeho silách, a to mu přináší klid. Což byla pravda. Svým způsobem. Hledání ho uklidňovalo. Ale jen dočasně. Věděl – hloupý přece nebyl –, že vlastního syna už nikdy nenajde. Kdyby William ještě žil, na podzim by mu bylo sedmnáct, ale Jens nevěřil, že je naživu. Myslel si, že se utopil – poblíž chaty, kde William trávil víkend s kamarádem, bylo bažinaté jezero –, že klesl ke dnu a uvízl v bahně. Jako zkamenělina.

Jens zalistoval v poznámkovém bloku, nasadil si malé brýle na čtení se stříbrnými obroučkami a odkašlal si.

„Když Olindu viděli naposled, měla na sobě modré džíny, zelený svetr a velkou červenou pláštěnku. A holínky. Barvu neznáme.“

Vzhlédl.

„Samozřejmě to dostanete i na papíře. Jen vám to teď rychle přečtu…“

Sklopil oči ke stránce bloku.

„Olinda má dlouhé hnědé vlasy, hnědé oči, měří asi metr čtyřicet. Je štíhlá. Váží kolem pětatřiceti kilo. Velikost bot třicet pět.“

Sundal si brýle a popošel k vratkému kempingovému stolu, vzal odtud zalaminovaný snímek Olindy a ukázal jej pátrací skupině.

„Fotka je z letošního podzimu, takže celkem nová. Podle rodičů nosí pořád stejný účes.“

Byla to zvětšenina školní fotografie. Olinda na sobě měla modré šaty, vlasy stažené do culíku – a usmívala se. Jak se na školní fotce očekává.

„V první řadě prohledáme kopec tady za školou,“ pokračoval Jens. „A zalesněnou oblast směrem na jihovýchod podél železničních kolejí až dolů k vodě…“

Rukou naznačil směr.

„K samotným kolejím se nedostanete, ale prohlédněte oblast pod nimi a pak se vraťte k podchodu, tím projděte a pokračujte v pátrání na druhé straně. O kus dál je dvacetimetrový sráz a velké balvany. Dávejte tam pozor. Zbytečně neriskujte.“

Udělal pauzu, aby se ujistil, že ho všichni pochopili, a zase navázal:

„Jako obvykle myslete na to, abyste mezi sebou neměli příliš velké rozestupy. Případné nálezy hlaste vysílačkou a označte je žlutými praporky. Nikdo se ničeho nedotýkejte. Sejdeme se zase tady. Soustřeďte se na…“

Na parkoviště rychle vjelo auto a Jens se odmlčel. Vystoupili muž a žena, obešli auto a nejistě se po sobě podívali, pak se otočili ke skupině a zamířili k Jensovi.

Poznal dívčiny rodiče. Byli slavnostně oblečení, vystrojení, on v obleku a ona v elegantních šatech a tenkém kabátu, ale oblečení vypadalo nedbale, pomačkaně. Ivan měl rozcuchané vlasy, trčely mu na všechny strany, jako by se zrovna probudil. Nastasii ze složitého účesu vyklouzla polovina vlasů a uvolněné pramínky jí vlály kolem obličeje, ale ona si toho zjevně nevšimla. Od brzkého rána, kdy se s nimi setkal poprvé, se nepřevlékli, vypadali pořád stejně.

Vedli se za ruce. Ivan šel kousek za manželkou, jako by ho ke kempingovému stolu a k Jensovi táhla násilím. Pátrací skupina se instinktivně rozestoupila a udělala jim místo.

„Chceme taky pomoct,“ řekla Nastasia nepřirozeným hlasem, ostrým a ječivým. „Musíme ji… Nesmí se…“

Utichla a prosebně se podívala na manžela.

„Nemůžeme jen tak nečinně čekat,“ dodal Ivan se sklopenýma očima.

Jens přikývl a otočil se opět ke skupině.

„Tak dobře, pusťme se do toho!“ zvolal. „Tady Karin…,“ ukázal na ženu u vratkého stolu s termoskami, „… vám rozdá fotky a mapy a vysílačky.“

Pak se opět podíval na pár před sebou.

„Půjdeme trochu stranou, pojďte…“

Jemně položil Ivanovi ruku na paži a odvedl je do ústraní.

„Co se jí mohlo stát?“ vyhrkla Nastasia. „Kde je?“

„Možná jen zabloudila…,“ uklidňoval ji Jens. „Došly jí síly a už nenašla cestu zpět.“

Nechtěl v ní vzbuzovat příliš velké naděje, ale stejně to tak vyznělo, viděl, jak Nastasia horlivě přikyvuje a proplétá prsty na rukou.

Kluci na stráni vstali z batohů a Jens si pomyslel, že musí zakročit, aby se nevydali za pátracími skupinami.

„Prosím, najděte ji,“ žadonila Nastasia.

Jens odvrátil zrak od kluků a podíval se jí do očí plných naděje.

„Uděláme, co je v našich silách,“ řekl.

5

Úterý 20. října

Třetí věc, co byste o mně měli vědět: Za to, že jsem zabil svého kamaráda, mi nevyměřili žádný trest. Vyvázl jsi… Dali mě do výchovného ústavu. Pokud vím, byl jsem tam zavřený skoro rok. Abych neublížil dalším dětem. Když mě nakonec pustili, umístili mě do pěstounské rodiny a teprve po několika letech jsem se směl vrátit ke svým rodičům.

Nemyslím si, že jsem vyvázl beztrestně. Svůj trest si odpykávám dodnes.

Bydlím sám v malém dvoupokojovém bytě ve čtvrti Hägersten ve Stockholmu (vlastně je to šedivé předměstí Stockholmu, které postavili ve čtyřicátých letech) a s okolním světem se snažím nepřicházet do styku. Nemám auto. Ani chatu. A jak už jsem možná zmínil, nemám ani žádné přátele, vztah, sourozence.

Ale mám práci. Pracuju jako asistent finančního oddělení v jednom časopise. Není to žádný velký, prestižní časopis, ale bezvýznamný týdeník s pochybným a zcela neseriózním obsahem.

Vlastně to ani není skutečná práce. Na mou mzdu přispívá zaměstnavateli úřad práce – nebo možná sociálka, přesně si to nepamatuju. Myslím, že se tomu říká „podpora zaměstnávání zdravotně znevýhodněných osob“. Nečeká se ode mě, že budu odvádět „standardní“ výkon.

Aby nedošlo k nedorozumění: i když pracuju v časopise, nejsem novinář. Se samotným časopisem nemám nic do činění. Dohlížím na to, aby faktury doputovaly tam, kam mají, zadávám do systému výdaje za konference a za občerstvení pro zaměstnance, starám se o to, aby fotografové dostali zaplaceno, když v časopise otiskneme jejich fotku. Takové věci.

Nikdy s nikým nemluvím. Jsem nervózní, i když mám jen někam zavolat.

Jednou jsem si dokonce před telefonátem sepsal celý scénář. Úhledný seznam svých otázek a replik – a to, co mi na ně asi odpoví prodejce.

Když jsem hovor ukončil – myslím, že šlo o koupi mobilu –, stejně mi z telefonu odkapával pot. Jako bych se celou dobu strachoval, že prodejce jen podle hlasu pozná, kdo jsem. Nebo spíš: Co jsem zač.

Každé ráno pečlivě zkoumám svůj vzhled ve flekatém zrcadle a jakoby měním podobu. Dnes košile (světle modrá), kalhoty (okrové) a trocha parfému nějaké francouzské značky, který jsem koupil v nákupním centru Åhléns (poté co mě jeden kolega diskrétně upozornil, že páchnu). Myslím, že značka se jmenuje Hermès.

Vymyslel jsem si „Roberta“, kterým můžu být mezi lidmi. Jiného „Roberta“, v uvozovkách. „Robert“ je upravený a působí odtažitě, moc toho nenamluví a o soukromých věcech se nebaví vůbec. Takový nudný a přehnaně ústupný člověk.

Ale není to dětský vrah.

„To je důležitá sociální dovednost,“ říká moje terapeutka. „Všichni své já přizpůsobujeme různým společenským prostředím. Pokud to neumíme, je to spíš… omezení.“

Myslím, že se snaží vystupovat profesionálně a vyhýbá se slovu „duševní choroba“. Já sám si o své nutkavé potřebě předstírat, že jsem někdo jiný, myslím, že to choroba je.

Než odejdu z bytu, pokaždé se podívám kukátkem ve dveřích, jestli je schodiště prázdné. Teď je. Ale přesto opatrně pootevřu dveře a naslouchám. Už se mi stalo, že jsem narazil na někoho, koho jsem kukátkem nezahlédl. V tom případě vždycky předstírám, že mám hrozně naspěch, a běžím pryč, abych s ním (nebo s ní) nemusel mluvit.

Dnes se na schodech vznáší vůně parfému. Podívám se nahoru – prázdno –, rychle za sebou zamknu a pospíchám na metro. Stejně jako vždycky mám pocit, že se na mě někdo dívá. Tamhle jde ten magor z prvního patra. Zavraždil dítě.

Uvědomuju si, že si to namlouvám. Ale když dnes vyjdu ze vchodu, skutečně se jedna žena zastaví. Dívá se za mnou, jak odcházím po chodníku. Sice se neotočím, ale cítím její pohled v zádech jako nepříjemné teplo. A když nastoupím do metra, pálí mě za krkem v místech, kam se dívala.

Jak jsem už zmínil: Často si leccos namlouvám. Vždycky si něco vezmu do hlavy, jak by řekl táta. Ale co ten o tom ví?

Cesta do práce mi trvá třicet pět minut, časopis sídlí kousek od Östermalmské tržnice, kam si zazobané paničky z okolí chodí kupovat předražené lososové filety a jelení steaky. Abych se izoloval od spousty dalších lidí, kteří také míří do metra, nosím obrovská sluchátka s potlačením okolního hluku. Nefungují tak dobře, jak slibovala reklama, ale když zesílím hudbu – dnes Crystal Castles, agresivní synthpunková kapela –, neslyším nic jiného.

Včerejší ledový déšť ustal a vystřídalo jej krásné počasí. Moje kroky víří podzimní listí na chodníku, opadané ze zlatorudých stromů na náměstí Östermalmstorg. Připomíná mi barevné samolepicí lístečky. Je úplné bezvětří. Lidé mají bundy a kabáty rozepnuté, vdechují čistý, čerstvý vzduch.

Jako obvykle rychle zamířím k velkému prosklenému vchodu označenému názvem časopisu a pokouším se vyhýbat ostatním chodcům, jak jen to jde. Přiložím s pípnutím kartu ke čtečce, projdu kolem recepce (recepční nezdravím, ta mladá, hezká žena mě znervózňuje), nastoupím do výtahu a svezu se do pátého patra.

Pracujeme v otevřené kanceláři. Světlé stěny, na stropě zvuková izolace, tmavé dřevěné obložení kolem toalet a šatny uprostřed, prosklená zasedací místnost. Všechno má patrně ukazovat na otevřenost, transparentnost, poctivost. Něco takového. Mezi stoly ani nejsou žádné zástěny.

Nesnáším to.

Patřím do malé skupinky o třech lidech, každý máme vlastní stůl. Anna L. sedí naproti mně a vedle ní Lisa. Stůl vedle mě je prázdný, protože Anna S. – mladší verze Anny L. – odešla na mateřskou a místo ní nikoho nepřijali. (Špatné znamení, které si raději nepřipouštím.) Ženy „pracují“ jako recepční a administrativní podpora redakce.

Profesně spolu nemáme nic společného. Sedím u nich jen proto, abych někde seděl. (Už dlouho mi vrtá hlavou, proč nejsem u ostatních z finančního oddělení, ale neodvažuju se zeptat. Zřejmě to nějak souvisí s mým „zdravotním znevýhodněním“.)

Krátce je pozdravím. Obě sotva znatelně kývnou a vrátí se ke svému rozhovoru. Je jim něco přes padesát, obě jsou výrazně nalíčené, jedna je blondýna (Anna L.), druhá bruneta (Lisa). Zhruba polovinu pracovní doby stráví povídáním a polovinu prací. Z jejich rozhovorů jsem si vyvodil, že se vídají i ve volném čase, že nejdůležitější v jejich životě je, aby zhubly (obě mají nadváhu, mohutná poprsí a pořádné zadky), a že jejich manželé jsou líná prasata bez špetky romantiky, která jim nedokážou projevit trochu lásky, a jde jim jen o sex. A taky že vědí, co jsem zač: dětský vrah.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kdo je bez hříchu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.