PŘÍBĚHY TERAPEUTICKÝCH SKUPIN

Stanislav Kratochvíl

Stanislav Kratochvíl

Příběhy terapeutických skupin

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

© Stanislav Kratochvíl, 2006

© TRITON Praha/Kroměříž, 2007 Cover © Renata Brtnická, 2007

Vydalo nakladatelství TRITON Praha/Kroměříž Vykáňská 5, 100 00 Praha 10, www.triton-books.cz

ISBN 978-80-7254-934-4

Obsah

ÚVOD

1. TERAPEUTICKÉ SKUPINY

2 IKAROVÉ

2.1 ČLENOVÉ SKUPINY

2.2 PRŮBĚH SEZENÍ

2.3   ZISKY ČLENŮ

2.4 ZHODNOCENÍ SKUPINY

3 KVĚT

3.1   ČLENOVÉ SKUPINY

3.2   PRŮBĚH SEZENÍ

3.3   ZISKY ČLENŮ

3.4 ZHODNOCENÍ SKUPINY

4 ODVAHA

4.1   ČLENOVÉ SKUPINY

4.2 PRŮBĚH SEZENÍ

4.3 ZISKY ČLENŮ

4.4 ZHODNOCENÍ SKUPINY

5 JUNÁCI

5.1 ČLENOVÉ SKUPINY

5.2   ZISKY ČLENŮ

5.3 ZHODNOCENÍ SKUPINY

6 ZHODNOCENÍ DALŠÍCH PACIENTSKÝCH SKUPIN

6.1 LVI

6.2 MEZCI

6.3 NEZMAŘI

7 KOMENTÁŘ K TERAPEUTICKÝM SKUPINÁM

7.1 ZPŮSOB VEDENÍ SKUPIN

7.2 OTÁZKY, RADY, POCITY A INTERPRETACE

7.3   VYUŽITÍ TECHNIK

7.4 TÉMATA

7.5 ATMOSFÉRA VE SKUPINĚ

7.6 ČINITELÉ ZMĚNY

7.7 VÝVOJ SKUPIN V ČASE

7.8 VZTAHY MEZI TERAPEUTY

8. UKÁZKY ZE SEZENÍ VÝCVIKOVÝCH SKUPIN

8.1 STRACH ZE SMRTI

8.2 KONFLIKT ZÁSAD

8.3 GENERAČNÍ PROBLÉM

8.4 MATKA A DCERA

8.5 PÉČE MATKY

8.6 RODIČE A DĚTI

8.7 NESPOKOJENOST V MANŽELSTVÍ

8.8 MILENEC MANŽELKY

8.9 RODINNÝ ROZPOČET

8.10 ATMOSFÉRA VE SKUPINĚ

8.11 INTERAKCE VE SKUPINĚ

8.12 VZTAH ČLENA KE SKUPINĚ

8.13 NADVÁHA

8.14 ODCHOD OD MANŽELA

8.15 NESTÁLOST A JINÉ PROBLÉMY VE VZTAZÍCH

8.16 KOMENTÁŘ K VÝCVIKOVÝM SKUPINÁM

ZÁVĚR

LITERATURA

ÚVOD

V poslední době se staly populárními překlady knih, v nichž psychoterapeuti líčí svoje zážitky z léčení různých pacientů. Popisují, co se v takové terapii odehrává, a odtajňují, jak nejen pacienti, ale také oni sami psychoterapeutický proces a psychoterapeutický vztah prožívají. Ke zvýšení přitažlivosti dávají psychoterapeutickým příběhům povídkovou nebo dokonce románovou formu. Tyto publikace jdou na odbyt jak mezi laiky, kteří jsou zvědavi na lidské příběhy i na to, co se v psychoterapii vlastně děje, tak mezi psychoterapeuty, kteří si chtějí porovnat své vlastní zkušenosti se způsobem práce a vnitřními prožitky svých kolegů.

K povídkově pojatým dílům patří zejména knížky I. Yaloma „Láska a její kat“ a „Máma a smysl života“, Y. Yovella „Nepřítel v mém pokoji a jiné příběhy z psychoterapie“, D. Luepnitzové „Schopenhauerovi dikobrazi“, J. Kottlera a J. Carlsona „Mumie u jídelního stolu“ a od týchž autorů „Nezdařená terapie“. Zajímavé pokusy o nabídnutí příběhů z poradenské praxe máme v Česku v knížkách Z. Vybírala „Útěky před láskou“ a J. Svobody „Modelkou v padesáti“. Románově zpracoval individuální psychoterapeutické příběhy I. Yalom v knížkách „Lži na pohovce“ a „Když Nietzsche plakal“.

Zmiňované publikace se zabývaly především psychoterapií individuální, příběhem vztahu jednoho pacienta k jednomu terapeutovi. Teprve vydání nejnovějšího románu I. Yaloma „Léčba Schopenhauerem“ (2006) obrátilo pozornost veřejnosti i k psychoterapii skupinové. V ní se prolínají vzájemné vztahy více osob, které nejen přijímají podněty od terapeuta, ale především si pomáhají vzájemně. Rád bych přispěl k této zatím málo popularizované oblasti zpracováním vybraného vzorku terapeutických skupin pro neurotické pacienty, které probíhají na psychoterapeutickém oddělení Psychiatrické léčebny v Kroměříži.

V porovnání s výše uvedenými publikacemi jsem se nepokoušel příběhy povídkově upravovat. Proto patří vzniklá monografie spíše k literatuře odborné než beletristické. Snažil jsem se ji však připravit tak, aby mohla zaujmout nejen odborníky a studenty, ale i veřejnost, která se zajímá o lidské osudy, mezilidské vztahy, řešení konfliktů, zvládání problémů a o skupinové dění. K historii sedmi terapeutických skupin, vybraných z našeho archivního materiálu, jsem připojil navíc ukázku devatenácti skupinových sezení z různých výcvikových skupin, v nichž se formou zážitků na sobě cvičí budoucí skupinoví psychoterapeuti a kterých jsem se zúčastnil jako pozorovatel-supervizor. Ukazují, že podobné problémy jako pacienti mohou mít i ti, kdo jim chtějí pomáhat. A podobně je můžeme mít všichni, protože život pro většinu z nás není jen procházkou růžovou zahradou, ale přináší i mnohé starosti a strasti. Rád bych s využitím našich poznatků poukázal na velkou podpůrnou sílu, kterou mají lidské vztahy a dobrá skupina, do níž jsme se začlenili a která nás přijala.

1. TERAPEUTICKÉ SKUPINY

Dříve než se začteme do osudu nabídnutých skupin, je třeba vyložit rámec, ve kterém vznikly. Tím je terapeutická komunita pro neurózy v pavilonu 18b Psychiatrické léčebny v Kroměříži. Pacienti se přijímají na základě doporučení psychiatrů i jiných lékařů a psychologů z terénu a objednávají se na volný termín, kdy se z nich vytvoří osmi- až dvanáctičlenná uzavřená skupina, která spolu na oddělení žije šest týdnů. V polovině jejího pobytu odchází předchozí skupina a přijímá se nová, takže souběžně jsou na oddělení dvě skupiny v různém stadiu léčení. Každá skupina má skupinová sezení v trvání devadesáti minut samostatně, a to denně mimo víkendy.*

Každá skupina má svůj čtyřčlenný terapeutický tým, skládající se z psychologa nebo lékaře a terapeutů z řad středních zdravotnických pracovníků oddělení. Na každodenní ranní schůzce celé komunity se řeší převážně organizační úkoly. Jednou týdně je „velká“ schůze komunity, na které se za přítomnosti terapeutů obou skupin hodnotí a diskutují pokroky v léčbě všech pacientů na oddělení. Podklad tvoří písemné hodnocení připravené spolusprávou, ve které má každá skupina svého zástupce označovaného jako šerifa která je ve funkci jeden týden. Šerifové pomáhají skupinu organizačně řídit, zahajují a ukončují sezení a každý den určují služby starající se o pořádek na oddělení.

* V obdobích, kdy je na oddělení menší počet členů týmu (např. v důsledku onemocnění nebo při dovolených) nebo menší počet pacientů, přecházíme na systém jedné otevřené skupiny, který umožňuje průběžné přijímání pacientů i ukončování jejich pobytu každý týden.

Z více než dvou set svazků zachycujících historii jednotlivých uzavřených skupin, jejichž členové absolvovali šestitýdenní léčbu, jsem vybral sedm, na kterých chci ukázat, co se ve skupinové psychoterapii odehrává. V každém svazku jsou na začátku souhrny z přijímacích vyšetření, pak následují záznamy z jednotlivých sezení, kterých je obvykle třicet, proložené záznamy z různých společných aktivit obou skupin, jako je psychodrama, psychogymnastika a projektivní arteterapie, a týdenními hodnoceními na velkých schůzích komunity. Pak následují závěrečná zhodnocení průběhu léčby u každého pacienta a závěrečné zhodnocení (epikríza) celé skupiny, které zpracovává hlavní vedoucí skupiny. K porozumění zápisům ze skupinových sezení je třeba čtenáře seznámit s několika pojmy a několika skutečnostmi.

Orientace skupinového sezení nebo jeho částí může být v podstatě trojí: na jednotlivce, na téma a na interakci.

1. Orientace na jednotlivce. Označujeme ji také jako biografickou. Člen skupiny nejprve vypráví svůj životopis a členové skupiny se k jeho osudům vyjadřují. Později se k jeho životním událostem vracejí, nebo si všímají jeho současného chování ve skupině a v průběhu společného života na oddělení a často se snaží obojí, tj. minulost i současnost, propojit. Označujeme to jako „stupínek“, „pacient má stupínek“ nebo „je na stupínku“. Název vznikl před lety v terapeutické komunitě v Lobči, kde si probíraný pacient skutečně sedal před skupinu na psychodramatický stupínek či pódium. V současnosti se používá tento výraz, i když pacient zůstává sedět v kruhu své skupiny.

2. Orientace na téma. Téma se obvykle týká problému, který je společný většímu počtu členů skupiny. Buď ze skupinového sezení vyplyne, nebo je terapeuti skupině navrhnou.

3. Orientace na interakci. Skupina se zabývá tím, co se zjevně i skrytě odehrává mezi členy skupiny, případně také mezi členy a terapeuty: kdo jak na koho působí, jaké jsou vztahy, konflikty a napětí nebo naopak pozitivní vazby a skupinová soudržnost. Někdy se k tomu využívá i kreslených grafů se šipkami nebo nastavování blízkosti či vzdálenosti jednotlivých členů v prostoru. Poznatky o vytváření vztahů ve skupině slouží zároveň k poznávání vhodných i méně vhodných způsobů chování a prožívání členů v domácím prostředí, které se do skupinového dění promítají. Za příznivých okolností může docházet k jejich posílení nebo k žádoucí korekci. Zápisy ze speciálních skupinových sezení, společných pro obě skupiny, jako jsou sezení psychodramatická, psychogymnastická a arteterapeutická, nebudeme v publikaci uvádět. Odkazy na ně či užitečné poznatky z nich se však mohou vyskytnout v tzv. aktualitách v úvodní části skupinových sezení. Aktuality umožňují upozornit na to, co významného pro skupinu se odehrálo mezi jednotlivými sezeními.

Psychodrama je improvizované divadelní přehrávání situací ze života členů skupiny, které se odehrává na zvláštním pódiu nebo uprostřed skupiny. Namísto pouhého povídání o událostech či konfliktech si jedinec vybere spolupacienty, kteří mu v přehrávané scéně zastupují osoby z jeho života, a předvede své chování v popisovaných situacích. To umožňuje jednak účinnější odreagování (emoční uvolnění), jednak se scény mohou obměňovat s hledáním vhodnějších způsobů zvládání vztahových problémů a nalézání řešení. To mu mohou modelově přehrávat další členové skupiny. Terapeut vystupuje jako režisér řídící a ukončující akce, publikum vyjadřuje k dění na scéně své pocity. Při účasti rodinných příslušníků ve skupinových sezeních mohou ve scénkách účinkovat nejen zástupné osoby, ale mohou se konfrontovat i skuteční partneři.

Psychogymnastika je neverbální pantomimické ztvárňování situací a vyjadřování vztahů bez použití řeči. Témata a úkoly mohou vycházet z reálné situace, např. vyjadřování pocitů členů vzájemně vůči sobě nebo hledání pomocné ruky, nebo mohou mít symbolický charakter, např. překonávání překážek ve formě spojených židlí, vyjadřování vztahu k „zakázanému ovoci“ znázorněnému nějakým předmětem a projevování typických způsobů chování ve scénkách „v mateřské školce“, „dvě soupeřící království“ nebo „život skupiny na pustém ostrově po ztroskotání lodi“. O chování a prožitcích se pak diskutuje a hledají se paralely v běžném životě, sloužící k hlubšímu sebepoznání.

Ve speciálním sezení arteterapeutickém ztvárňují pacienti malováním nebo kreslením nabídnutá témata, do nichž mohou promítnout své vztahy k sobě, práci, rodině, skupině, pociťovaným obtížím a své budoucnosti.

Nácviková podskupina je vytvářena pro členy skupiny, kteří potřebují nacvičovat chybějící sociální dovednosti, k nimž patří zejména schopnost mluvit před lidmi a schopnost přiměřeného sebeprosazení bez nevhodné agresivity. Obvykle se po určenou dobu schází vícekrát v týdnu v podvečer na půl hodiny pod vedením některého z terapeutů nebo i pověřeného pacienta a formou hraní rolí v modelových scénách se v ní zkoušejí a upevňují vhodné způsoby projevování přání, žádání o laskavost, trvání na vlastních právech nebo odmítání nepřijatelných požadavků.

Rodinný maratón označuje u nás prodloužené sezení nebo nahromadění většího počtu sezení během jednoho dne při účasti pozvaných rodinných příslušníků (manželů, rodičů nebo dospělých dětí). Taková sezení umožňují, aby skupina poznávala problematiku rodinných vztahů nejen z vyprávění svého člena, ale mohla slyšet i „druhou stranu“ a pozorovat interakci „naživo“. Může toho využít v další skupinové práci.

Dojde-li k delšímu, tj. několikadennímu až týdennímu pobytu rodinného příslušníka na oddělení s jeho včleněním do celodenního programu, lze ve skupině zkusit pracovat přímo s problematikou příslušné dvojice a pomáhat k hlubšímu vzájemnému porozumění a uspokojivému řešení. Názvu maratón se původně používalo pro skupinová sezení prodlužovaná na celý den i noc, kdy měla přicházející únava pomáhat snižovat sebekontrolu a překonávat zábrany, a tím urychlit sebeotevření členů. U nás se tato forma maratónu nepoužívá.

Sexterapie nebo sexuální terapie je párová metoda léčení sexuálních poruch, při které dostávají dvojice postupné pokyny ke cvičením, jimiž se mají odstranit obavy z nezdaru a nežádoucí napětí, má se podpořit porozumění potřebám vlastním i partnera a naučit se využívat účinných forem dráždění, které postupně povedou k oboustrannému uspokojení. Na psychoterapeutickém oddělení jsme mohli sexterapii provádět řadu let v průběhu hospitalizace příslušné dvojice, která měla k dispozici samostatný pokoj v malé budově mimo oddělení. Po zbourání této budovy pro její nevyhovující technický stav je možno tuto formu provádět již jen ambulantně.

Empatie je totéž co vciťování se do prožitků vyprávějícího, abreakce (odreagování) znamená otevřené projevení silných emocí, jako jsou smutek, lítost, zklamání, hněv, bezmoc či pocity viny. Je spojeno s pláčem nebo projevy zlosti, což může mít v příznivém případě očistný účinek s uvolněním napětí a dosažením smíření a vnitřního klidu.

Náhled znamená pochopení souvislostí. V terapii může mít několik úrovní. První úrovní je pochopení souvislosti mezi potížemi, jako jsou bolesti hlavy, nervozita, úzkosti, strachy či deprese a různé tělesné příznaky, které nemají organický podklad, a problémy, jako jsou stresy a konflikty a nespokojenost v různých životních oblastech. Druhou úrovní je pochopení souvislostí mezi stresujícím chováním lidí k pacientovi a jeho vlastním chováním k nim. Takový náhled se nazývá interpersonální. Má pomoci pochopit a odstranit ty stránky v jeho chování, které můžeme označit jako sebepodrývající, tj. takové, jimiž sám přispívá ke konfliktům, které se pak nepříznivě odrážejí na jeho životní spokojenosti. Třetí úrovní je pochopení souvislosti mezi současným chováním (a prožíváním) a minulými citově významnými zážitky (zejména v dětství). Tento náhled se nazývá genetický nebo patogenetický. Odhaluje, co z naší minulosti mohlo ovlivnit naše postoje a náš život v přítomnosti.

Zpětnou vazbou se rozumějí informace poskytované členu skupiny od dalších členů nebo terapeutů o tom, jak jeho chování působí na druhé, jaké pocity v nich vyvolává. V příznivém případě může vést k interpersonálnímu náhledu, zejména k uvědomění si nevhodných reakcí a ke snaze je změnit, nebo naopak k upevňování chování vhodného a žádoucího.

Je-li terapeutů ve skupinovém sezení současně více, mohou ve skupinovém kruhu sedět buď vedle sebe, jako by představovali spojené experty nebo zastupovali „rodiče“, nebo se mohou posadit proti sobě „do světových stran“, vyjadřovat odlišné pocity a zastupovat různé názory, případně spolu konstruktivně polemizovat.

Autogenní trénink je relaxační technika, při níž se spolu se svalovým uvolňováním nacvičují autosugestivní formulky tíhy, tepla, klidného dechu a další. Po zvládnutí základních pocitů si pacienti vytvářejí vlastní formulky, které jim mají pomoci zvládat potíže a dosahovat žádoucích vlastností. V navozené relaxaci si je v duchu vícekrát opakují.

Názvy skupin, jména členů a některá identifikační data jsem z důvodů uchování důvěrnosti samozřejmě změnil. Z týchž důvodů neuvádím, ve kterém časovém období vybrané skupiny probíhaly. Jména přiděluji členům podle abecedy a v úvodním seznamu členy seřazuji od nejmladšího k nejstaršímu, napřed ženy, pak muže. Beze změny ponechávám pouze jména terapeutů, jak psychologů, tak terapeutů z řad středního zdravotnického personálu, které k odlišení od pacientů uvádím v textu kurzivou.

V této publikaci se nezaměřuji na hodnocení výsledků či efektu skupinové psychoterapie. Výsledky se statistickým zpracováním údajů bezprostředně po léčbě a po uplynutí jednoho roku jsme se podrobně zabývali v jiných pracích (srov. Kratochvíl, 1983, 2003). Zde mi jde především o postižení procesu, toho, co se ve skupinové psychoterapii odehrává. Jde o komentovaný popis skupinového dění, v němž se zabýváme i prožitky terapeutů a vztahy mezi nimi.

Podrobnější informace o kroměřížském systému a o používaných psychoterapeutických technikách najde zájemce v odborné monografii „Skupinová psychoterapie v praxi“ (Kratochvíl, 2005) a v populárním podání v knížce „Jak žít s neurózou“ (Kratochvíl, 2006).

Uvedu nyní v úplnosti — jen s malými úpravami — záznamy tří vybraných skupin, které jsem nazval Ikarové, Květ a Odvaha. Z další skupiny s názvem Junáci uvedu informace o členech se závěrečným hodnocením skupiny a u dalších tří skupin, jimž dám názvy Lvi, Mezci a Nezmaři, jsem pro porovnání vybral jen závěrečná hodnocení průběhu.

Pět z uvedených sedmi skupin vedl autor, v jednom případě s koterapeutkou PhDr. Alenou Plhákovou, ve druhém s PhDr. Janou Brezinovou (Jankou). Skupinu Junáci vedla PhDr. Daria Hudspethová, skupinu Nezmaři PhDr. Jana Dorazilová. Na vedení skupin, jak bylo uvedeno, se od počátku existence oddělení podílejí terapeuti z řad středních zdravotnických pracovníků. U vybraného vzorku skupin to byli: Marie Adamovská (Majka A.1), Martina Ekrtová, Jarka Jedličková, Jiří Lisý (Jura), Leona Němcová a Emílie Rudolfová (Ema).

V záznamech budeme uvádět jména přítomných terapeutů kurzivou, abychom je odlišili od pacientů.

Originální poetický pohled na terapeutickou skupinu a její vývoj (zároveň s důkladným popisem řady užitečných technik) přináší knížka Z. Riegra s metaforickým názvem „Loď skupiny“ (1998). Vychází ze zkušeností s ambulantními skupinami, které se scházejí jednou týdně po dobu asi půl roku, a obsahuje mj. komentovaný příběh jedné skupiny, které pacienti dali název „Loď“. Jak se při srovnání s našimi skupinami ukazuje, je každá skupina svérázným živým organismem se svou vlastní historií, při čemž základní léčebné procesy, které v ní probíhají, jsou terapeutickým skupinám společné.

Při zpracovávání rukopisu této publikace jsem byl na tvůrčím dovolenkovém pobytu v psychiatrické léčebně v Bílé Vodě a byl jsem pozván na skupinové sezení v terapeutické komunitě pro pacienty se závislostí na drogách. Všichni členové již měli těžké odvykací období za sebou a zabývali se ve skupině svým životem, svými vlastnostmi a svými vztahy. Probíhal stupínek jednoho z nich. O závislosti se již nemluvilo. Hovořil o svém dětství bez rodičovské podpory a lásky, o nedůvěře k lidem, o pocitech viny a nespokojenosti s tím, jak se chová.

1 Iniciálu A zde připojuji proto, že v týmu pracovala jako terapeutka mnoho let také jiná Majka, Marie Holubářová, která se významně zasloužila o založení oddělení a později v roli staniční sestry o jeho udržení a efektivní fungování. Je známa mnoha pacientům, kteří „kroměřížskou osmnáctkou“ za dobu její pětatřicetileté existence prošli.

Někteří ho kritizovali, jiní se vciťovali a všichni k tomu měli z vlastních zkušeností co říct. Prožíval jsem emoce zklamání i nadějí spolu s nimi, a cítil jsem se podobně jako v našich kroměřížských skupinách, i když složení této skupiny bylo jiné. Utvrdilo mne to v přesvědčení, že skupinová psychoterapie je nejen u neurotických poruch, ale i u dalších druhů potíží a problémů významným prostředkem nápravy a léčby.

A ještě jednu poznámku na závěr. Následující příběhy terapeutických skupin z kroměřížského psychoterapeutického oddělení 18b jsou vyprávěny z pohledu terapeutů. Může být užitečné porovnat je s příběhem jedné skupiny z téhož oddělení, který je vyprávěn z pohledu pacientky. Příběh, napsaný publicistkou Janou Dohnalovou, vyšel knižně pod názvem „Opraváři pomatených duší“ (2005). I když je zpracován s určitým novinářským přibarvením, odpovídá skutečnému skupinovému a komunitnímu dění a naši publikaci významně doplňuje.

2 IKAROVÉ

Skupina měla dvanáct členů, sedm žen a pět mužů. Terapeuty byli Standa, Alena, Jura, Hanka a Jarka.

2.1 ČLENOVÉ SKUPINY

ADÉLKA: 19letá svobodná elektromechanička. Dětství vcelku dobré. Žije s rodiči a s o rok mladším bratrem, se kterým měla dobré vztahy. Známost s partnerem má, vídají se jen málo, často si píší, ale vadí jí, že přítel hodně pije. Rodiče jí známost s ním zakazují. Má potíže neurastenické, se zvýšenou spavostí. Maličká úzkostná poslušná holčička.

BÁRA: 20letá, svobodná, pracuje ve spořitelně. Žije ve společné domácnosti s otcem a bratrem. Rodiče jsou již sedm let rozvedeni, manželství bylo konfliktní, děti byly tělesně trestány. Velkým traumatem byla pro pacientku smrt staršího bratra při autonehodě, které byla svědkem. Po rozvodu rodičů umístěna na dva roky v dětském domově. Nyní žije trvale u otce. Matku navštěvuje jednou za měsíc. Matka se znovu provdala. Vychází s ní teď dobře, ale vřelejší vztah má k otci. Trápí ji úzkostné stavy. Trpěla koktavostí od sedmi let, tyto potíže však má v současné době celkem dobře upravené. Přitažlivá mladá dívka se zvládnutou poruchou řeči a snahou o sebeprosazení.

DÁŠA: 26letá vdaná matka dvou dětí (3letá dcera a roční syn), vyučená uzenářka, nyní na mateřské dovolené. Dětství si moc nepamatuje.

O domácnost se starala babička, rodiče bývali hodně často mimo domov kvůli zaměstnání, dětem se mnoho nevěnovali. Je prostřední z pěti sourozenců, vycházela se všemi kromě nejstaršího bratra dobře. Poprvé se vdala v 19 letech, manžel byl o dva roky starší. Manželství trvalo pouze půl roku, již krátce po svatbě se objevily silné konflikty, manžel ji surově bil. Rozvedla se, krátce žila sama, pak se po roce znovu vdala za zámečníka o šest let staršího. Manželství trvá tři roky, je opět disharmonické, manžel ji soustavně podceňuje, provokuje ji zlomyslnými řečmi o jiných ženách. Cítí se bezradná, proto navštívili po silném konfliktu manželskou poradnu. Drobné postavy, astenická, pomáhající si smíchem z rozpaků.

EDITA: 26letá vychovatelka provdaná za výzkumného pracovníka. V manželství je napětí v souvislosti s povahami obou manželů. Mají dvě děti, bytové podmínky jsou příznivé. Manžel byl rovněž léčen na psychoterapeutickém oddělení. V souvislosti s manželskou situací uvádí „problém s vlastní identitou“. V současné době jsou přítomny potíže neurastenického typu — nespavost, předrážděnost, labilita nálad, nechutenství, bolesti hlavy. Působí jako komplikovaná intelektuálka, která všechno „zašmodrchá“ a „hledá samu sebe“.

GÁBINA: 28letá, vdaná, má dvě děti (2 a 4 roky). Vyrůstala v neuspokojivém citovém zázemí při konfliktním soužití rodičů. Vystudovaná bioložka, nyní pracuje jako agronomka v neuspokojivých pracovních podmínkách s nenaplněnými ambicemi. Žije v nevyváženém manželství s inženýrem. Trvá dlouhodobá disharmonie s neuspokojenou citovou potřebou. Na těchto základech se u ní rozvíjí neurastenicko depresivní syndrom s neurovegetativními potížemi. Štíhlá, pohyblivá, dynamická, pružná a řečná.

HELENA: 31letá, vdaná, matka tří dětí, dělnice. Otec je zámečník, přísný. Vdaná od 21 let, manžel o čtyři roky mladší řidič, manželství je „průměrné“, vadí jí, že se manžel občas napije. Poruchy neurotického rázu trvají asi tři roky. Bývá výbušná, zlá na děti i manžela, neví proč, dokáže ji všechno snadno vyvést z míry. Působí jako zakřiknutá, stažená a vztahovačná.

ILONA: 49letá vdaná matka dvou dětí, nyní v domácnosti, dříve administrativní pracovnice. Dětství měla těžké, je druhá ze šesti sourozenců, nuzné finanční poměry v rodině. Bližší vztah měla k otci, i když se občas rád napil. Nebyl zlý, spíše matka ho provokovala, byla přísnější. Vdávala se ve 24 letech, manžel o půl roku starší, pracoval jako jeřábník, nyní je v invalidním důchodu. Manželství je od počátku konfliktní, manžel je alkoholik, dělá v rodině časté scény. Když se napije, vyhrožuje pacientce, že ji zabije, že spáchá sebevraždu apod. Když je střízlivý, slibuje nápravu. Dokáže se přetvařovat i před lidmi, že je na ni milý a hodný. Je žárlivý, osočuje ji, že má milence, protože ona s ním již osm let sexuálně nežije. Má k manželovi odpor od té doby, co ji chtěl zabít a šel na ni s nožem. Chtěla by se rozvést, ale bojí se manželova vyhrožování. Nechá se vždy uprosit, když manžel slibuje, že už bude hodný. Neurastenické potíže. Životem zklamaná a sebou zaujatá, navenek působí mateřsky.

LOJZA: 25letý svobodný bezdětný zedník. Dětství měl nepěkné, rodiče neměli k dětem dobrý vztah, přikazovali jim jen pracovat, nedokázali si s nimi popovídat. Pacient je nejstarší ze 4 sourozenců, 21letá sestra trpí psychózou. Partnerku pacient nemá, má velké problémy se seznamováním, je nejistý, rozpačitý, má strach z lidí. Mladý muž střední postavy s touhou po dobrodružství, ale s pocitem nejistoty a křivdy, při rozhovoru klopí zrak.

BEDŘICH: 28letý svobodný malíř-natěrač. Dětství bylo disharmonické, otec alkoholik, matka klidnější, starostlivá, pečlivá na děti. Otec dělal doma časté scény, byl na matku surový, ale rodiče se snažili to před dětmi skrývat. O tři roky starší a o pět let mladší sestra. Ke starší sestře měl v dětství negativní vztah. Před rokem se rozešel s dívkou, těžce to nesl, začal mít neurotické potíže. Ztratil zájem o okolí, obává se, že zůstane sám, je neobratný v kontaktech s lidmi, zvláště se ženami. Chlap jako hora, který se může dívat na všechny svrchu, s duší malého ustrašeného poddajného dítěte.

DAVID: 28letý ženatý učitel, otec tříletého syna. Dětství měl dobré, byl jedináček, rodiče na něm hodně lpěli a hodně ho na sebe citově poutali. Po vystudování gymnázia odešel na VŠ, bydlel na kolejích, byl rád, že se mohl odpoutat od rodiny. Od 24 let ženatý, manželka je podle něj „intelektuálka“. Manželství je již delší dobu disharmonické. Manželka se odstěhovala ke svým rodičům, kde žije již půldruhého roku. Manželé jsou v rozvodovém řízení. V zaměstnání je spokojen. Trpí potížemi neurastenického typu s vegetativní labilitou. Klidný muž, který ví, jak se chovat, ale někdy se vyjadřuje zbytečně složitě.

EMIL: 29letý požární technik, ženatý otec dvou synů (4 roky a 8 měsíců). V zaměstnání by byl vcelku spokojen, vadí mu však nízký plat a špatná pracovní morálka spoluzaměstnanců. Dětství měl pěkné, velkým traumatem pro něho byla otcova smrt (bylo mu 14 let). V manželství vcelku spokojený, konflikty jen kvůli hospodaření s penězi. Manželka je t. č. na mateřské dovolené. Potíže trvají asi tři roky, k bolestem žaludku se přidružily deprese, fobie a úzkostné stavy. Mužně vyhlížející, štíhlý, s ostře řezanou tváří, navenek rázný, uvnitř přecitlivělý.

FRANTA: 39letý pokrývač, ženatý, má dvě děti. Bratr pacienta se léčí pro neurózu. Před 15 lety utrpěl frakturu páteře, pět let měl částečný invalidní důchod, nyní již je plně práceschopný. Povahově úzkostlivější, kamarádský se zájmem o svoji práci a práce kolem domu, vcelku bezkonfliktní. Nyní má asi rok různorodé neurotické potíže měnlivého charakteru. Pyknický málomluvný kliďas.

2.2 PRŮBĚH SEZENÍ

První sezení

Přítomní terapeuti Standa, Jura, Hanka

V úvodu jsme členům společně vysvětlili zásady práce skupiny a navrhli jsme, že v průběhu prvního sezení mohou jednak sdělit své první pocity a dojmy ze skupiny a z dalších členů skupiny, a pak mohou povědět své hlavní problémy a důvody, pro které do skupiny přišli.

Dojmy začíná Edita. Vadil jí chlad a lhostejnost starší skupiny na oddělení. Někteří členové se k tomu přidávají, jiní mají pocit, že se členové starší skupiny chovali přátelsky, příjemně a vysvětlili jim základní pravidla režimu.

Ilona sděluje pocit, že se tady cítí jako nejstarší a tím trochu izolovaná, několik členek by mohlo být jejími dcerami, atd. Pak začíná vyprávět svůj příběh. Manžel pije, je žárlivý a dělal doma opakovaně scény. Vždy, když se rozhodla, že se s ním rozejde, vyhrožoval sebevraždou a několikrát se dokonce demonstrativně o sebevraždu pokusil. Dramaticky vypráví o svém těžkém životě, Bára se při tom rozpláče. Na dotaz uvede, že jí to připomíná situaci doma, když se rodiče mezi sebou hádají. Po delším vyprávění Ilony, která již začíná monopolizovat skupinové sezení, navrhuji, aby i další členové sdělili, zda jim toto vyprávění něco připomnělo. Včleňuje se Gábina, která uvádí, že manžel ji označuje jako žárlivou. Popisuje situace, kdy manžel odchází za její kamarádkou Květou, zůstává u ní celé odpoledne, nebo dokonce i déle do noci, a když ona nad tím projevuje nespokojenost, označuje ji za žárlivou. Skupina sympatizuje s Gábinou a dává najevo, že byla naopak až příliš tolerantní vůči manželovi. Další mladá pacientka, Dáša, která je podruhé vdaná, uvádí stížnosti jak na prvního, tak na druhého manžela. Jde o nadávky, žárlivost, bití.

Na řadu se pak dostávají muži. První dva sdělují pocity méněcennosti a neschopnost se prosadit. Emil uvádí pocity strachu, které vznikly poté, co jeho známým zemřela malá dcerka. Začal mít strach o své chlapce a i řadu dalších strachů. Jinak žádné konfliktové situace doma nemá. Vyprávění se rozběhlo, bylo možno pokračovat dál, ale čas nás už tlačil k ukončení sezení. Zvolili ještě šerifa a vybrali název skupiny.

Celkově začala skupina pozitivně. Nejprve si někteří stěžovali na nepřízeň druhé skupiny, což je poněkud semklo v jisté rivalitě vůči této skupině. Dále si začali sdělovat životní osudy, potíže a problémy. Začala se rozvíjet podpůrná atmosféra.

Zapsal Standa

Druhé sezení

Přítomní terapeuti Standa, Jura

Zahájil Jura upozorněním na nutnost zpracovat životopisy. Pak se aktivita spontánně rozběhla sama, pokračovali dál představováním se. Podněcovatelem a dotazovatelem byla opět Edita, která je zřejmě motivována se od druhých dozvědět co nejvíc a trochu funguje jako pomocný terapeut. Dotazuje se, a to hodně, snaží se uvádět problémy členů skupiny do souvislostí. Tři dnešní sdělení, malé stupínky Adélky, Lojzy a Báry, měla přímo terapeutickou návaznost: jednalo se o nesmělé, zakřiknuté osoby, které měly podobné problémy se svými rodiči.

Adélka — uváděla pocity méněcennosti pro malou postavu a matčiny výtky až výsměch, že je neschopná, neumí vařit. Otec ani matka k ní nemají citový vztah, cítí se osamělá. Mladší bratr je neukázněný, neposlušný a nemá o ni zájem. Opakovaně měla myšlenky na sebevraždu. Jednou si dokonce vzala několik prášků a pak jí bylo špatně. Nemá se komu svěřit. To se zřejmě přenáší i do zaměstnání, kde dělá mechanickou navíječskou práci, cítí se ospalá. Pracuje v kolektivu žen, nemá přítelkyně, mistra se bojí. Skupina k ní zaujímá ochranářské postoje jako k malému dítěti.

Lojza — po vybídnutí Edity navázal na pocity méněcennosti. Cítí je výrazněji spíš v práci, obává se, že se lidé na něj dívají, kriticky ho pozorují, bojí se být středem pozornosti. Vidí na sobě svoji neschopnost, červená se, s dívkou se rozešel. Doma však má větší pocit jistoty, spíše se kriticky dívá na své rodiče, které „neuznává“. Hádají se mezi sebou. Matka je nervózní, otec uzavřený. S rodiči se nedá o ničem mluvit.

Bára — se spontánně včlenila. Uvedla analogické problémy — pocity méněcennosti, nejistotu, nesmělost, neschopnost začlenit se do kolektivu. Zmínila se o své koktavosti. Vyprávěla o situaci v rodině. Rodiče se rozvedli a ona i s mladším bratrem byla 3 roky v dětském domově. Pak obě děti připadly otci, se kterým vycházejí dobře. Matka se podruhé vdala. Při návštěvách u ní rovněž s ní i jejím manželem vycházejí dobře. Nemůže se však vyrovnat se ztrátou rodiny, rodičů, stále toužila po tom, aby se rodiče vrátili k sobě a aby spolu žili všichni pohromadě. Při vyprávění o tom pláče. Skupina ji podporuje, někteří členové odsuzují chování matky, Bára ji trochu brání. Jura vyzdvihl, že sama spontánně začala mluvit, připojil se Standa i někteří pacienti. Podobně jako u Adélky projevila skupina ochranitelský postoj. Pak jsme museli skončit, protože vypršel čas. Skupina by byla ochotně pokračovala. Edita navrhla, aby o sobě něco řekl terapeut Jura, ale k tomu už nedošlo.

Shrnutí: Skupina i ve druhém sezení aktivně pracuje. Je poměrně samostatná jak ve svěřování, tak v dotazech. V obou sezeních se podařilo sdělení tématicky skloubit. V prvním sezení šlo o případy nešťastných manželství vdaných dospělých žen (Ilona, Gábina, Dáša), v druhém sezení o nesmělé mladé lidi s pocity méněcennosti a disharmonickým manželstvím rodičů, případně chladným postojem rodičů k dětem. Terapeuti zasahovat celkem nemuseli. Skupina je motivovaná k další skupinové práci, zvídavá i poskytující pozitivní podporu.

Zapsali Standa, Jura

Třetí sezení

Přítomní terapeuti Standa, Hanka

Na začátku jsme navrhli aktuality: je něco nového z večerních programů, ranní práce, hovorů mimo skupinu?

David a Edita sdělili, že spolu během dopoledního zaměstnání více mluvili. Vybídli jsme je, ať něco z rozhovoru skupině řeknou. Vyvinul se z toho hodinový stupínek Edity. David a Gábina jí trochu pomáhali tím, že sdělili, co jim ona sama o sobě řekla a jak se k nim chovala (Gábině např. řekla, že je jí nesympatická).

Edita začala hovořit o svém pocitu, že se v sobě nevyzná, neví, čí je, stále něco hraje. Včera a především na skupině hrála to, že druhé vyslýchala, vybízela k povídání, manipulovala s nimi, vedla je. Má pocit, že to bylo křečovité. Reagujeme tím, že jsme to jako křečovité nevnímali, spíše to byla vítaná pomoc k rozběhnutí skupiny. Adélka, Bára a Lojza vnímali její dotazy jako podporu. Edita však upozorňuje na výrok terapeuta Jury, že Adélku přerušila. Adélka by mluvila ještě dál. Ona s ní tedy „manipulovala špatně“, nevycítila, co má dělat. Zdá se, že z toho Edita dělá zbytečné problémy, dramatizuje něco, co byla jen drobnost — koneckonců skutečně včera fungovala jako dobrý „pomocný terapeut“. Dnes to všecko „shazuje“, označuje jako hru, křečovitost, „vytahování z druhých“...

Pak se rozhovoří o sobě — Hanka ji vybídne poznámkou, zda jí situace zde něco připomíná ze života doma. Ano, v kontaktech s lidmi to vždy dopadne nějak špatně. Uvádí, že nemá z dětství vzor pro chování matky, proto se ani ke svým dětem nedokáže chovat jako matka. Ve třinácti letech začala chodit s šestnáctiletým Pavlem, ale byli „ještě děcka s hlavou plnou zmatků“, jeden přenášel své zmatky na druhého. Pak následovalo studium, dva porody a studium přitom. Obě své děti považuje za nadprůměrné, ale neurotické.

Edita při vyprávění pláče a v očích skupiny i mých svůj život i svou situaci poněkud dramatizuje: líčí, jak měla stůl pokrytý papíry a grafy k diplomové práci a mezi papíry na zemi se batolilo mladší dítě hladové a umazané, starší chlapeček mu dával rohlík. Odkládala své dítě ve studovně a v šatně. Pak dramaticky líčí situaci, která skutečně těžce zasáhla do prožívání obou manželů — třetí těhotenství, které skončila na svůj popud interrupcí (protože brala v počínající graviditě hodně léků a protože se též bála, že by třetí dítě už neunesla, když nedokáže už ani dvěma být dobrou matkou). Interrupci prosadila navzdory kategorickému vetování manžela Pavla — ve hře jsou náboženské důvody, jeho názor, že když spolu souloží, musí nést přirozené následky. Ona se s tímto náboženským příkazem ztotožňuje, ale přesto se pro interrupci rozhodla.

Závěrem vyjadřuje skupina pocity k vyprávěnému. Někteří členové mají pocit, že Edita všecko „dělá příliš složité“. Helena říká, že v porovnání s ní Edita moc zlého neprožila, její vyprávění bylo místy obtížně srozumitelné. Dáša se ptá, proč dělá takové problémy z výchovy dětí — copak musela někde odkoukat, jak se má chovat matka? Vždyť se má chovat jako matka přirozeně. Dáša má svoje děti čisté, najedené, pohraje a popovídá si s nimi — a myslí si, že je matkou dobrou. Ilona začne zase egocentricky líčit svoje problémy s dětmi a opilým manželem — zdá se nám, že v jakékoliv diskusi, do níž se včlení, dokáže mluvit jen o sobě a nebere zřetel na druhé. Emil věcně poukazuje na zbytečně komplikované úvahy Edity. Potřebovala by se „snést z výšin a trochu se uzemnit“. Celkově: skupina dobře pracovala. Edita potřebovala celou hodinu a dostala ji.

Zapsal Standa

Čtvrté sezení

Přítomna Jarka

Začínáme poněkud rozpačitým tichem. Návrh, co se bude dít, je očekáván od terapeuta. Aktuality nejsou žádné, proto navrhuji probírání životopisů. Nikomu se ale do toho nechce. Nakonec začne Bára. Dětství měla pěkné, až do doby, kdy staršího bratra přejelo auto. Rodiče se nemohli s touto tragickou událostí vyrovnat. Hádky byly sice u nich už dříve, ale nebylo to ještě tak zlé. Později se rodiče i bili. Matka otci stále něco vyčítala, např. že nic neudělá, že s ním nemá žádný život. Otec se stavěl k jejím nářkům flegmaticky. Dětem se více věnoval on, matka bývala hodně nervózní, neměla na děti čas, Bára měla blíž k němu. Proto šla po rozvodu rodičů raději k otci. Další důvod byly obavy z matčina nového partnera. V době rozvodu matka o děti ani moc nestála, šlo jí hlavně o majetek. Než se situace vyřešila, byla Bára s bratrem tři roky v dětském domově. Do té doby byla klidná, cítila se mezi lidmi dobře, po těchto událostech u ní nastala změna. Stáhla se, stala se uzavřenou, začala koktat.

V poslední době se její potíže s řečí upravily. Žije s otcem a bratrem, otec jí dost pomáhá. V zaměstnání spokojená není, cítí se tam osamocená, nikdo si s ní nepopovídá, ačkoliv se o to několikrát se svou spolupracovnicí snažila, ta jí někdy neodpoví ani na pozdrav. Měla problémy i kvůli řeči.

Její den vypadá tak, že jde z práce do práce. Volno má v sobotu večer nebo v neděli, tráví ho ale většinou doma. Nanejvýš se jde někam sama projít. Chtěla by někoho mít, ale nejde jí to. S matkou se stýká, napsala jí odtud, byla by ráda, kdyby za ní přijela. Vztah matky k Báře se poněkud obrátil, matka Báru láká, ať se přestěhuje k ní, vyčítá jí, že zůstala s otcem. Bára má z toho výčitky svědomí.

K Báře byla od spolupacientů řada dotazů. Hodně skupinu táhli David s Editou, ostatní byli dost pasivní. Možná jsme Bářin životopis nemuseli tak natahovat a mohli probrat ještě někoho jiného.

Bára nemá ještě vyřešený vztah k rodičům, hlavně k matce. S jejich rozvodem není stále vyrovnaná, minulostí trpí, málo se zaměřuje na přítomnost a budoucnost — zájmy, hledání přátel, případně partnera. Chybí jí zdravé sebevědomí. Bylo by dobré je tady posílit.

Zapsala Jarka

Páté sezení

Přítomni Standa, Jura

Na začátku navrhuje Standa aktualitu a znovu vysvětluje, co aktualita je. Hlásí se Bára a říká, že se cítila trapně při odpoledním sportu, když vybízela členy komunity ke hře na volejbalovém hřišti, a oni na ni nereagovali — váleli se po trávě. Další analogickou příhodou Báry bylo to, že si ženy z druhé skupiny lehly na deku, kterou si sama přinesla — ona se neodvážila o ni dost důrazně říct.

Navrhuji, aby si zkusila přehrát sebeprosazení v obou situacích. Helena se položí na deku a ona jí má o deku říct. Provedla to celkem přiměřeně, skupina její reakci kladně komentovala a sebeprosazení podporovala. Totéž jsme provedli s „vybídnutím ke sportu“ — měla to provést se čtyřmi sedícími muži. Zpočátku příliš zdlouhavě a zbytečně argumentovala. Předvedli jsme jí způsob, kdy naléhavě trvá na svém bez velké argumentace. Edita doporučila, aby se při tom dívala lidem do očí. (Bára má tendenci uhýbat očima, zvláště když se zakoktává.) Udělali jsme pro ni závěr: 1. podávat jasné stručné informace, 2. neurážet se, 3. opakovat svůj požadavek důrazně a 4. dívat se lidem do očí.

Životopis David: V dětství byl jako jedináček předmětem starostlivé péče svých rodičů. Později mu to začalo vadit. Zdá se však, že se proti tomu moc nebouřil a péči přijímal. Otec zemřel před dvěma lety, péče matky, pokud ji navštíví, trvá dodnes.

První známost měl s dívkou, která o něj také hodně pečovala — zpočátku mu to vyhovovalo, pak mu to začalo vadit a rozešli se. Druhá partnerka, Květa, kterou si pak vzal, byla podobná první. Měla dominantní matku a chovala se podle jejího vzoru. Po čase po odloučeném bydlení došlo k odcizení a nyní mají před rozvodem. Zvykl si žít sám.

Před koncem jsme se zaměřili na tematiku rodičovského a sourozeneckého modelu v původní rodině pro sebepoznání všech členů skupiny: začali říkat, jaké vzory chování měli v rodině, a vyvozovali, jaké to může mít pro ně důsledky.

Závěrem: Tentokrát byl dost aktivní Standa v počátku s usměrňováním a využíváním aktualit (se záměrem naučit skupinu, jak s aktualitami pracovat) a v závěru s informací o vlivu rodinné konstelace v původních rodinách manželských partnerů na utváření jejich vztahu.

Zapsali Standa, Jura

Šesté sezení

Přítomni Standa, Alena

Na začátku navrhl Standa aktualitu s tím, že sám má mnoho pocitů z ranní komunity. Na vysvětlenou: na ranní komunitě uvedla Helena, že se cítí ve skupině méněcenná, protože je tam moc chytrých lidí, „každý má nějaké vzdělání nebo diplom“. Pochválili jsme její otevřené vyjádření pocitů a současně jsme se pokusili opravit její zevšeobecňování — ve skupině mají vysokoškolské vzdělání jen tři členové. Ukázalo se, že jde především o problém jejího vztahu k Editě, která s ní předtím hodně hovořila, ale mluvila „moc učeně“, takže jí Helena dobře nerozuměla.Toto vše se ve skupině podrobně probíralo. Emil reagoval tím, že by se lidé měli více povzbuzovat a chválit než kritizovat. Gábina, která je jeho stálou oponentkou, zdůrazňovala spíše kritiku, která vede k nápravě.

Přešli jsme plynule k životopisu Heleny. Helena nelíčila události, ale spíše pocity, či spíše jen jeden neustále se opakující a přetrvávající pocit: nikdo ji nechápe, nikdo ji nemá rád, všichni ji srážejí, dávají jí najevo, jak je hloupá a ona se skutečně „cítí hloupá“. Toto téma se u ní táhlo z dětství ve vztazích k rodičům, později ve škole a pak i v manželství a znovu k rodičům. Faktické události uváděla málo, snad jen to, že vdávat se sice musela, ale současně chtěla. Manžel byl po svatbě na vojně, bydlela s prvním dítětem v chaloupce u rybníka, kde se bála. Celkově líčí svůj život negativně a její zážitky z dětství se odrážejí i v jejím současném postoji ve skupině: „Nikdo jí nerozumí, nikdo ji nemá rád.“ Skutečností je, že ani skupina jí nějakou výraznější podporu nenabídla.

Zkusil jsem (Standa) se víc vcítit do pocitů dítěte, kterému nikdo neposkytne porozumění a podporu. Alena zkusila vcítění ve smyslu silných pocitů křivdy. Skupina s vyjadřováním pocitů zatím neumí pracovat, přes moje opakované vybízení v tom směru měli tendenci spíš klást otázky anebo (zejména Gábina, která v tom trochu určuje normu) poskytovat kritickou zpětnou vazbu (co člověk dělá nebo prožívá špatně, nevhodně). Budeme je vyjadřování souhlasných i nesouhlasných pocitů ještě muset naučit, jak to navrhoval včera v diskusi po skupině Jura. Zatím jsme je vedli spíše k racionálnímu hledání souvislostí, teď bude třeba zapojovat víc emoce.

Po skončení skupiny šla Helena napřed, jakoby se dál cítila skupinou nepochopena nebo zavržena. Někteří členové se mě ptali, co s Helenou mají dělat, když před nimi utíká. Vyjádřil jsem názor, že by jí teď nejspíše prospělo pochopení a podpora.

Závěr: Ve skupině se po stránce emocionální už děje hodně věcí. Nabízí se řada aktualit ke zpracování a skoro nevíme, co napřed. Tentokrát jsme zkusili spojit aktualitu z velké komunity s životopisem Heleny, který proběhl na emocionální úrovni, ale podle našeho názoru s nedostatečnou emocionální odezvou skupiny. S emoční podporou, jejíž potřebu už někteří uváděli, se musíme naučit pracovat.

Terapeuti: Tentokrát byli poprvé v sestavě Standa a Alena. Standa spíše usměrňoval dění, Alena přispívala svými pocity se vciťováním, někdy podpůrně, někdy kriticky.

Zapsali Standa, Alena

Dodatek Standy. Z věcí, na které nedošlo: měli bychom ještě nácvikově zopakovat sebeprosazení Báry typu „chci svoji deku“, věnovat pozornost tomu, co se dělo při práci skupiny v zahradnictví a vrátit se k rodinnému schématu (manželství rodičů + postavení mezi sourozenci). Životopisy jsou aktuální u Bedřicha, Dáši a Franty. Bylo by vhodné podpořit sebeprojevování „méně vzdělaných“ na úkor trojice Edita, Gábina, David. Také by bylo užitečné zkusit znova vyjadřování pocitů a zvyknout je na využívání psychodramatických scének během skupinového sezení. Skupina má dost velký léčebný potenciál. Jsem zvědav, co udělá moje aktivní zasahování v počátku sezení. Řekl jsem sice jasně, že jim chci jen poskytnout podněty, ale jedna věc je poskytnutí informace a druhá věc je vliv terapeutova chování. Edita svoji původní vůdcovskou roli vzdala, dost mlčí a spíš se brání, dojde-li na ni. David se po skončení šerifského období také stahuje, Gábina vzbuzuje protesty (nejvíce ze strany Emila).

Sedmé sezení

Přítomni Jura, Alena

Sezení zahajuje šerifka Gábina. Dopoledne při práci v zahradnictví žádala Báru, aby místo ní zapisovala, protože špatně vidí. Bára s tím souhlasila, ale v poledne přišla za Gábinou do sprch a vytkla jí, že se z nepříjemné práce „uměla vyvlíknout“. Gábina zdůrazňuje, že se na Báru nezlobí, že ji chce jenom upozornit na nežádoucí chování. Máme však dojem, že jí „dělá dobře“, že má nad Bárou „navrch“ a že ji může kritizovat. Bára je z toho trochu vyplašená, nechtěla Gábině nic vytýkat, chtěla si s ní jen povykládat. Edita zdůrazňuje, že se Bára již jednou zachovala podobně, když při pletí záhonů zůstala moc pozadu a pak vytýkala ostatním, že se „do práce moc hrnou“. Editě se zdá, že když se Báře něco nedaří, odreaguje se tím, že ostatním něco vytkne. Alena, které se zdá, že na Báru je toho už trochu moc, poznamenává, že se Bára jen pokusila navázat s Gábinou kontakt. Ihned se toho chytne Emil, kterému je Gábina zjevně nesympatická, a znovu jí vytýká její nadměrnou kritičnost. Jura se k němu připojuje s pocitem, že Gábina měla radost z toho, že může Báře něco vytknout. Po této Jurově poznámce se Gábina rozpláče.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Příběhy terapeutických skupin.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.