Ve stínu

Kateřina Castañeda

PROSTOR Praha 2021

Ve stínu

Kateřina Castañeda

Vydal PROSTOR, nakladatelství, s. r. o.,

Nad Spádem 649/10, 147 00 Praha 4,

v roce 2021 jako svou 586. publikaci.

Odpovědná redaktorka Marcela Krupková.

Jazyková korektura Hana Davidová.

Návrh obálky, grafická úprava

a sazba Adam Lederer (ProAL).

Na obálce použita ilustrace

z archivu Adobe Stock.

Vytiskla tiskárna PBtisk a. s., Příbram.

V českém jazyce vydání první. Stran 336.

Cena 347 Kč.

© Kateřina Castañeda 2021

© PROSTOR 2021

ISBN 978-80-7260-493-7

eprostor.com

prostor@eprostor.com

facebook.com/nakladatelstvi.prostor

Knihu finančně podpořilo

Ministerstvo kultury České republiky

1

Dnes v noci napadl první sníh. Rozespale shlížím na bílé chodníky a myslím na to, jakou měl praotec Čech mizernou kondičku, když to nedotáhl alespoň na Jadran.

Budu muset Lauře koupit nový sněhule, prolétne mi hlavou při pohledu z okna. To je nejmíň šest stovek. Nic naplat, dostane je k Vánocům, stejně jsem chtěla ještě pár věcí přikoupit, aby měla víc balíčků na rozbalování. Letos jsem si shánění dárků vážně užila. Kvůli Barbie mořské panně jsem slítala celou Prahu, což ale šestileté dítě v nejmenším neocení. Smetanu slízne mimino na seně.

Ano, Laura ještě věří na Ježíška.

„Mamí, odneseš mu tenhle dopis?“ žadoní, zatímco chystám snídani. „Aby měl čas to všechno koupit.“

„Jak, všechno?“ vyděsím se a v obavě z astronomických výdajů zběžně prolétnu Lauřin seznam. Oddechnu si, není to zas takové drama.

Barbie mořská panna

Plyšák

Gumičky na náramky

Další gumičky na náramky

Slovo Barbie je dvakrát podtržené. Ano, bez ní se letos, Ježíšku, ani neobtěžuj chodit, nebo tě vypískáme.

„To víš, že mu ten dopis ještě dneska doručím,“ slíbím smrtelně vážně. „A co třeba nový sněhule, ty bys pod stromeček nechtěla?“

Laura ustrne v pohybu a pak na mě upře velké modré oči. „Sněhule mi přece můžeš koupit ty, mamí.“

Proč děti rodičům nikdy nepoloží otázku, kde má Ježíšek na ty dárky brát, a nekrást?

„A smím jít s tebou, mamí? Já bych chtěla Ježíškovi ukázat tu barbínu, co si přeju.“

„Neboj, když budeš hodná, nějakou barbínu ti určitě přinese.“

„Ale já nechci nějakou barbínu,“ zakvílí moje dítě. „Musí to být ta svítící mořská panna, já mu ji ukážu na obrázku. Tak můžu tě doprovodit?“

„No… ale já nevím, kde Ježíšek bydlí,“ plácnu.

Laura mi připomene, že v rodičovské výchově existuje pravidlo číslo jedna: nepodceňovat dětskou inteligenci.

„A jak mu teda ten dopis doručíš?“ podiví se okamžitě.

„Totiž… vím, kde bydlí, ale Ježíškův domek je hrozně daleko, až na Božím Daru.“

„Aha,“ hlesne Laura zklamaně a úplně vidím, jak se z té malé hlavičky kouří. Jsem pyšná, že jsem si tak obratně poradila s tradiční záhadou, kdo nosí dárky. Zatím je to jen Ježíšek, ale jak poroste, přijdou otázky těžšího kalibru, není od věci začít se psychicky připravovat.

Po chvíli jí to nedá: „A mamí, to pojedeš takovou dálku autem, když tak strašně blbě řídíš?“

Pravidlo číslo dvě: nenechat se vykolejit dětskou upřímností.

Ranní družina, třídírna zásilek, litry kafe. Řídím sice strašně blbě, zato kličkovat poštovním vozíkem mezi sněhem zavátými psími exkrementy, to mi jde bravurně. Dopolední rutina ze mě udělala robota, který má za ta léta trasu nakrokovanou na milimetry přesně.

Během pochůzky si představuji, co v tuhle chvíli dělá má milovaná sestřička. Nejspíš si lebedí ve vytopené zasedačce a hází pohledy na mužské osazenstvo, případně popíjí preso na coffee breaku. To se ví, takový meeting dá zabrat. Možná ještě nevystrčila nos z postele. Anebo je na kosmetice.

Ale jestli vím něco určitě, tak to, že v pět ráno rozhodně nevstává.

„Paní pošťačko, nemáte tam něco pro mě?“

„Vezmete mi ten balíček nahoru?“

„Neházejte mi, laskavě, reklamu do schránky!“

A tak je to pořád dokola.

Odreaguji se až u holiče, kam zaskočím po práci. Chodívám jen na pravidelné zastřižení konečků, to moje peněženka ještě snese. Jenže kadeřnice mezi řečí prohodí, že by mi hróóózně slušely vlnité vlasy, že by mi přidaly na objemu. Je mi hloupé to odmítnout, ona přece nejlépe posoudí, co které zákaznici sedne, a taky mi v tu chvíli proběhne hlavou, že zítra je vánoční besídka a nebylo by od věci hodit se do gala, abych se Lauře líbila.

Tak Lauře, jó? Vysměju se okamžitě v duchu sama sobě.

Odcházím ze salonu lehčí o dvanáct stovek a bledší o pár odstínů.

„Jste v pořádku?“ volá za mnou kadeřnice. „Chcete se něčeho napít? Vzadu mám colu, nedáte si?“

„Jo, dám,“ hlesnu a radši si na ty hróóózně slušivé lokny narazím kulich. „S rumem.“

Proběhnu dvorem, kde domovník odklízí sněhovou břečku, a ženu se do druhého patra. Rytmické drhnutí lopaty se rozléhá po celé pavlači. Pozdravím sousedku, která na chodbě navzdory mrazu věší prádlo, stáhnu rukavice a zkřehlými prsty hledám klíče. Než půjdu Lauru vyzvednout z družiny, mám jen chvilku času, u holiče jsem se dost zdržela. Těším se jak malá holka, že si uvařím mátový čaj na žaludek, hodím nohy na stůl…

„Už to víte?“ vychrlí sousedka.

Zůstanu stát v otevřených dveřích a unaveně si povzdychnu. Ne, opravdu nemám čas poslouchat místní pavlačové drby, mám svých drahocenných pár minut. Snad se neurazí, když se omluvím a řeknu, že spěchám.

„Ten angličtinář z naší školy má pěknej průšvih,“ slyším za zády.

Vyjdu z bytu zpět na chodbu. „Jakej… angličtinář?“

„Určitě ho znáte, Libor Salzmann, učí na druhým stupni. Ředitel si ho pozval na kobereček.“

„Kvůli… čemu?“

„Prej má důvěrnej vztah s jednou žákyní z devítky.“

Sousedka ztiší hlas: „Prostě spolu toto… no to…“

Nejspíš v tu chvíli působím lehce retardovaně, jak na ni zírám.

„No to… tamto… vždyť víte, nebo né?“

Šála se promění v obojek a nohy mi jdou šejdrem.

Sousedka mi s přehnanou péčí nastaví rámě. „Je vám dobře, paní Stejskalová?“

Baba, stejně by mě nejradši viděla rozpláclou na dlaždicích, pavlač by měla minimálně měsíc o čem mluvit.

„A… od koho to víte vy?“ blekotám.

„Vždyť je toho plná škola. Ale ani bych se tomu nedivila. Naše holka tvrdí, že spolužačky jsou do něj zblázněný. Těm hezkým prý nadržuje. No chápete to?“

Vybaví se mi nesympatický, věčně načuřený výraz sousedčiny dcery. Ani zdravit to tele neumí.

„Ale naše holka ne!“ ujistí mě rychle. „Ta má úplně jiný starosti než se předvádět před učitelem. Leží v knížkách, chce udělat přijímačky na prestižní gymnázium. To víte, bude z ní doktorka, ta na takový věci nemá pomyšlení.“

Jak moc mi v ten okamžik připomene mámu a její přehnaná očekávání vůči druhorozené dcerušce. Už v první třídě viděla v ségře inženýrku.

Sousedka vypne hruď. „Jedničku z angličtiny si poctivě vydřela.“

Pocítím nutkání ubližovat. „To je pochopitelný. Však jste sama říkala, že učitel nadržuje jen těm hezkým.“

Zapadnu do bytu dřív, než mě stihne sejmout, a místo mátového čaje spláchnu novinku dvěma panáky becherovky. Ta je taky dobrá na žaludek.

Nádech, výdech. A znovu: nádech, výdech. Potřebuju se na chvilku natáhnout na gauč, mám pocit, že mě nohy neunesou.

Cestou do obýváku projdu kolem velkého zrcadla, mrknu na sebe, a ten nezvyk mě přinutí vrátit se o pár kroků zpět. Na gauč okamžitě zapomínám a nedůvěřivě si nový účes prohlížím.

No nazdar, vždyť vypadám jak kokršpaněl! Už teď experimentu s trvalou hořce lituji.

S novým účesem najednou vynikne můj velký nos. Zkusmo zapózuji a není to žádná sláva, co si budeme povídat.

Sundám brýle. Táta mi vždycky říkal, že mám pěkný oči. Jenže k čemu to je, když za těmi obroučkami stejně nejsou vidět? Už několik let uvažuji o laserové operaci. Láká mě představa ráno vstát a nemuset jak slepec mapovat obrysy nábytku ve snaze najít brýle, které večer permanentně někde zapomínám. Jenže jsem těch třicet tisíc nikdy nedala dohromady.

„Kdybys mě poslechla, nemusela sis vzít toho ňoumu s holým zadkem, a na tu operaci bys měla,“ neodpustila si máma před časem.

„Unikl ti malej detail,“ neodpustila jsem si zas já. „Kdybych viděla normálně jako ségra, na žádnej pitomej zákrok bych šetřit nemusela.“

A než máma stačila nabrat dech, zaútočila jsem: „Copak je to spravedlivý? Že Lenka brejle nosit nemusí? A že má nádherný vlasy až do pasu? A zuby jak z reklamy?“

Mé milované, o rok a tři dny mladší sestřičce, jsem prokázala ohromnou službu. Všechny neduhy, které po generace sužovaly náš rod, jsem jako prvorozená solidárně vzala na sebe. Šest dioptrií, na hlavě pár chlupů… i ten zadek a boky jak almara.

Nikdy mi nešlo do hlavy, jak mohou být děti jedněch rodičů tak odlišné. Nejen vzhledově, ale i povahově. Možná proto jsme si nikdy moc nerozuměly. Byly jsme tak rozdílné, jako režim, do kterého jsme se narodily. Já ještě do totality, sestra do svobodné země.

Jako bonus jsem dostala hodně netradiční jméno: Lidmila. Po babičce. Pokaždé, když jdeme na hřbitov, tak jí za to pěkně děkuju.

Jednou, to mi bylo asi deset, jsme všichni seděli u nedělního oběda a já se našim chystala přednést závažné rozhodnutí. Zrovna u nás byla na návštěvě mámina sestřenice s manželem, tak jsem sázela na to, že se mě rodiče neodváží fackovat před hosty.

„Mami. Tati. Chtěla bych se přejmenovat.“

A máma, která mi v tu chvíli nalévala rajskou omáčku na talíř, leknutím hodila všechen obsah naběračky na nádherný, sváteční ubrus.

„Ježišmarjá, to sis nemohla vybrat lepší chvíli?“ zuřila. „Dyť ta rajská, do prkenný vohrady, nejde vyprat!“

A pak mi při jídle domlouvala, ať nejsem tak nevděčná, že babička by určitě byla moc pyšná, že má pokračovatelku tak vznešeného jména.

Chtěla jsem si postěžovat, že se mi spolužáci blbě smějou, ale nikdo si mě nevšímal. Jak by také mohli, když Lenka strhávala veškerou pozornost na sebe. Jako vždycky, když k nám někdo přišel. Byla tak vtipná, spontánní a výřečná! A já měla pocit, jako by se ve mně něco zaseklo. V její přítomnosti jsem se nikdy nedokázala zapojit do hovoru, jen jsem mlčky seděla za stolem a poslouchala chválu na její osobu. Až po notné chvíli vzala návštěva na vědomí i mou maličkost.

„Tak co škola, Lidmilko?“

„Už se ti líbí nějakej kluk, Lidmilko?“

Tehdy jsem šíleně zčervenala a něco nesrozumitelného zakoktala. Nikdo na odpověď nečekal, byly to řečnické otázky. Mé školní či milostné úspěchy (respektive neúspěchy) nechávaly přítomné naprosto chladnými.

„Líbí se jí jeden náš spolužák,“ hlásila hned Lenka. Kvůli mému odkladu jsme se v první třídě sešly společně, a já ji tak měla za zadkem všude. A mámu jakbysmet, protože pracovala jako kuchařka v naší školní jídelně.

„Takhle se před ním natřásá, koukejte!“

Bez špetky studu se postavila před hosty, rozhoupala se v bocích a přehazovala u toho blonďatou hřívu z jedné strany na druhou. Dokázala mě dokonale imitovat, byla to rozená komediantka. Když jsem kolem sebe viděla slzící obličeje, taky se mi chtělo brečet. Jenže ne smíchy. A přitom jsem jí to mohla oplatit a hodit do placu nějakou perličku, třeba: Nosí ponožky naruby! Jenže jsem nesebrala odvahu.

A tak jsem raději oželela moučník, utekla do dětského pokoje a před tím nespravedlivým světem se ukryla do básní. Psala jsem je do takového krásného notesu s reliéfem květin.

Lenka přišla po chvíli za mnou.

„Proč bulíš, ségra?“ šťouchla do mě. Vůbec jí nedocházelo, jak se cítím. „Vždyť to byla sranda.“

A pak mi podstrčila talířek se štrúdlem, který měla schovaný za zády. Ukradla ho prý mámě přímo pod rukama.

Ale jo, občas jsme držely při sobě. Třeba před Vánoci, když jsme hledaly, kam máma schovala dárky. Anebo když jsme klíčovou dírkou šmírovaly do ložnice.

Ale nikdy jsme nebyly takové ty sestry, co si půjčují oblečení, drbou o klucích a jedna bez druhé nedá ránu. No dobře, o šatník jsme se ani přetahovat nemohly, protože já se do Lenčiných věcí nevešla, ale o hračky, o ty jsme se rvaly. Nejvíc Lenka dychtila po mé mrkací panně. Zatímco já ji oprašovala na poličce, ona ji česala, až silon lítal. Párkrát si pannu vzala potají, ale od té doby, co jsem ji vytahala za cop, se na ni neodvážila ani sáhnout. Ve snaze vyhnout se fyzickému násilí změnila jednoho dne taktiku a rozhodla se hrát na city.

„Půjč mi mrkačku,“ škemrala z patra palandy takovýma těma psíma očima. Vzhlédla jsem od notesu básní a rezolutně zavrtěla hlavou. To tak! Nechtěla jsem, aby panna dopadla stejně jako Lenčiny hračky: otlučené, počmárané, zničené. Moje milovaná mrkačka si takový osud nezasloužila.

Psí oči se rázem zúžily v hadí.

„Jestli mi ji nepůjčíš,“ začala vyhrožovat. „Tak… tak… dám přečíst ty tvoje pitomý básničky mámě!“

„To klidně můžeš,“ vysmála jsem se jí. „Ona je stejně v životě číst nebude.“

Věděla jsem to, protože máma za celý život nepřečetla jedinou knihu, s výjimkou kuchařek. A vařila výborně, to se musí nechat. Táta moc dobře věděl, že u žádné jiné ženské by se tak dobře nenajedl.

„Tak je dám přečíst ve třídě,“ přitvrdila.

„To bys neudělala,“ odvětila jsem s klidem, vstala a pohladila hebký pletenec vlasů, houpající se z palandy. „Protože jinak bych ti ten cop rovnou ušmikla.“

Ještě chvilku to zkoušela, a když jí došlo, že jsem neoblomná, zasyčela: „Jen počkej!“

A mrštně slézala dolů.

Vtom se jejím hrdlem prodral bolestný výkřik. Lekla jsem se, že si do žebříku zaklínila chodidlo, a naivně jí přispěchala na pomoc. Lenka seděla na zemi a plakala tak usedavě, že by se i kámen ustrnul. Ve zdech starého vinohradského činžáku její nářek nádherně rezonoval.

Vyděšené mámě, která rozrazila dveře do dětského pokoje, pak nešťastně žalovala, že si chtěla jen na chvilku vypůjčit mrkací pannu a že Lidmilka jí za to vrazila strašlivou, ale opravdu strašlivou facku.

Načež máma bez rozmyslu vrazila druhou mně.

„To se budete furt prát?“ zaburácela. „Vždyť jste sestry!“

A nařídila mi, abych tu pannu Lence okamžitě, ale okamžitě! půjčila.

„Snad jí občas můžeš vyjít vstříc, Lidmilo. Jsi starší a rozumnější…“

Jistě, o tři sta šedesát osm dní, pomyslela jsem si tehdy naštvaně. Lenka pak na palandě s vítězoslavným kukučem tyranizovala mou opečovávanou mrkačku a já přemítala, jestli půjdu automaticky do polepšovny, když jí za to dám pěstí.

To byla jedna z mnoha a mnoha situací, kdy se do mě jak osten zabodával pocit, že moje matka má Lenku radši.

Že sestra podezřele často vychází z konfliktů jako vítěz.

Lhala bych ovšem, kdybych tvrdila, že se mi k ní nevážou žádné hezké vzpomínky. Namalovala mi kytku do památníčku. Třeba. Nebo jsme občas hrály slovní fotbal či jinou hru, u které není poražených. A taky jsme si navzájem vyráběly dárky k narozeninám.

Ale mámino přání, aby se z nás staly věrné, ba dokonce nejlepší kamarádky, to byla čirá utopie.

2

Ze vzpomínek na dětství mě vytrhne třísknutí dveří na pavlači. Dám si ještě jednu štamprli a s hořícími tvářemi zamykám byt. Na chodbě nikdo není, jen ze dvora se ozývá neúnavné škrabání domovníkovy lopaty. Jsem napnutá jak struna. Jestli je pravda, že skandál hýbe školou, už za pár minut se dozvím všechny novinky z první ruky.

Cestu si zkracuji přes Anděl. Vánoční trhy na pěší zóně mi připomenou, že ještě nemám hotové všechno cukroví. Jako každý rok těžce nestíhám. Dnes více než kdy jindy potřebuji zaměstnat mysl – ideální příležitost ke zdobení perníčků, které už od Mikuláše leží za oknem. V duchu si představuji, že si s Laurou pustíme koledy a bezvadně si to užijeme.

Davy lidí míří do obchodního centra ukořistit dárky na poslední chvíli. Jeden stařík vláčí krabici s obrázkem elektricky vyhřívaných papučí. Jó, mít tak prachy jako milovaná sestřička, to by se mi taky utrácelo. Jenže z mé výplaty na poště si můžu koupit leda tak ty papuče. Nevyhřívaný.

Vtom si vzpomenu na Lauřiny sněhule. V obchodě vezmu první, které mi padnou do oka, a platím, bez koruny sedm stovek. Najednou mě mrzí, že jsem do toho kadeřnictví vůbec lezla. Dvanáct stovek vyletělo oknem. Kouknu do peněženky, ještě něco mám, a tak si jako každý rok utrhnu kartičku ze Stromu splněných přání. Nějakou skromnější. I kvůli Petrovi, vždycky říká, že bez toho by nebyly Vánoce, že prý mám obdarovat radši dítě z dětského domova než jeho.

Ještě chvíli se pokochám vánoční výzdobou a pak chvátám do družiny, div si na dlažebních kostkách nevymknu kotník. Letmo se pozdravím s ostatními matkami, které postávají před školou a vyhlížejí své ratolesti, a natahuji uši, aby mi nic neuniklo.

Ihned zachytím, o čem si povídají. Pan učitel Libor Salzmann, téma číslo jedna. Sousedka nelhala, škola je toho vážně plná. Okamžitě mě zatahují do debaty, přestože jsem se o to neprosila.

„Pěkně se vybarvil, chlapec,“ osloví mě nepřímo jedna z nich, peroxidová čtyřicítka, a s ledovým klidem si zapaluje marlborku. „A takovej dobrej učitel to byl, starší dcera si ho nemohla vynachválit.“

Druhá odbarvená madam se zašklebí. „No, já nevím. Naše holka z něj byla docela nešťastná, byl dost přísnej. Kolikrát si stěžovala, že chce jinýho učitele. Holt nebyla dlouhonohá blondýna, no. Pořád se s nima na chodbě vybavoval, bylo vidět, že má pro ně slabost.“

„Jestli se ukáže, že s tou Klaudií něco má, tak si zaslouží jít za katr.“

„Fakt je, že patnáct by jí nikdo nehádal, spíš tak dvacet. Navíc je fakt hezká.“

„Věděly jste, že dělá modelku?“ ozve se poprvé mladinká zrzka, matka Lauřiny nejlepší kamarádky.

Vstřebávám všechny informace a nevzmůžu se na jediné slovo.

Hlouček na mě upře zrak. „Snad si nemyslíte, že je nevinný?“

V tu chvíli si uvědomím, že jsem úplně zapomněla na čas. Kouknu na hodinky a zhrozím se. Uplynulo už dvacet minut od chvíle, co jsem se hlásila do mikrofonu. Matky jedna po druhé přebírají své potomky a opouštějí vestibul. Přešlapuji před školou sama. Proboha, kde to dítě je?

Znovu zazvoním na družinu a ptám se, jestli na Lauru nezapomněli. Hlas vychovatelky mi oznámí, že ji poslali dolů už skoro před čtvrt hodinou. Zaplaví mě horko, a ani si nemusím dávat dalšího panáka. Nemohla mi nějak proklouznout? Možná mě neviděla, a v panice odešla sama. Ale vždyť nemá klíče! No jo, nemá, ale třeba si myslela, že mě zastihne doma. Co když ji cestou srazilo auto nebo tramvaj? Křižovatka na Andělu je nebezpečná pro dospělého, natož pro šestileté dítě. Nebo mi ji někdo odlákal? Noviny jsou plné únosů.

Uběhne dalších, nekonečných deset minut.

Spadne mi kámen ze srdce, když mi letí v ústrety. Kabátek má zapnutý nakřivo a čepici naruby. Celá po tatínkovi.

„Lauro, kde jsi byla tak dlouho?“ peskuji ji.

Kdyby jen tušila, jak šíleně se mi ulevilo. To ten strach, který mám hluboko v sobě od té doby, co jsem o ni málem přišla.

„Hledala jsem vánoční přáníčko,“ vysvětluje důležitě a podává mi stromeček ze čtvrtky, polepený pravým jehličím a šiškami.

„Nemohla jsem si vzpomenout, kde jsem ho nechala, tak jsem šla do třídy i do jídelny…“

Běsním ještě víc. „Neříkala jsem ti, že máš chodit z družiny rovnou do šatny a nikde se po škole necourat?“

Poznám, že se nemůže dočkat, až přání otevřu.

Kostrbatým písmem v něm stojí: Milované mamince, veselé Vánoce.

Zjihnu. „No… to jsi mi udělala velkou radost, Lauro.“

Laura se zamračí a zapíchne ruce v bok. „A proč teda brečíš, když máš radost?“

„Právě proto, že mám radost, víš?“

A zatímco Laura nechápavě vrtí hlavou, přičichnu si k přáníčku, snad abych trochu odvedla pozornost od slz. Jeho lesní vůně mi připomíná náš WC osvěžovač vzduchu. Vychytaný detail, takhle ten papír navonět, když šišky už dávno vyčpěly. Zabořím do jehličí nos a rozjímám.

„Kde jsi ho nakonec našla?“ vzpomenu si na důvod jejího zdržení.

Laura mávne rukou. „Na záchodě. Položila jsem ho na tu nádrž na vodu a zapomněla na něj. To je štěstí, že ho nikdo neukradl, viď, mamí?“

S odporem vysvobodím nos z bodlin, ach ta dětská upřímnost. Rozhodnu se dceřinu pravdomluvnost obrátit ku prospěchu.

Dřepnu si před ni a opatrně zkusím: „Lauro, nezaslechla jsi dnes něco ve škole?“

„A co bych měla zaslechnout, mamí?“

„Třeba jestli někdo neříkal něco ošklivého o někom z učitelů.“

Laura zavrtí hlavou a já vím, že mi nelže.

Chytím ji za ruku. „Tak pojď, jdeme domů zdobit perníčky.“

3

Zalistuji dál pomyslným dívčím deníkem.

Svou nádhernou mrkačku jsem před sestrou všemožně schovávala, protože ten den, kdy mě máma donutila ji Lence půjčit, přišla panna minimálně o půlku vlasového porostu.

Až mě jednoho dne napadlo zamknout svůj poklad do skříňky psacího stolku a klíček nosit na krku. A byl pokoj. Ale ne nadlouho. Jak jsme rostly, Lenčin zájem o mrkací pannu opadával, a místo toho se zaměřila na mou šatní skříň. Ne že by se v ní nacházely nějaké trofeje. Lezla do ní, protože máma se při třídění vyžehleného prádla občas spletla a Lenčiny věci ukládala mezi mé. Lenka je pochopitelně vytahovala tak, že když jsem skříň otevřela po ní, celá ta hromada se mi sesypala na hlavu. Strašně mě tím štvala.

I to, s jakou samozřejmostí mi jednou ráno oznámila, že si bere do školy moje tenisky. Měly růžové tkaničky a ladily jí se svetrem. Už jsem viděla ty okopané špičky odpoledne, a navíc… Kdyby se alespoň zeptala. Nebo poprosila. Nebo se třeba jen hezky usmála.

Přetahovaly jsme se o ně, když najednou Lence vyklouzly tkaničky z rukou a ona setrvačností přistála na psacím stole. Trochu jsem se lekla, ani přes naše sváry jsem nechtěla, aby si ublížila.

Promnula si bok a sykla: „Tak si je nech!“

A pak na mě vztyčila prostředníček. Bylo nám tenkrát třináct a dvanáct, a zmíněné gesto jsme hojně využívaly. Pomyslela jsem si tehdy, že zachovala skoro až podezřelý klid.

Hned první hodinu měly dívky tělocvik, který jsem neměla ani trochu ráda. Při zahřívacím kolečku jsem byla neustále ve střehu, podvědomě jsem od sestry čekala něco nekalého, třeba že mi bude chtít oplatit ranní přetahovanou a omylem mi podrazí nohy.

Ten den jsme nacvičovaly výmyk. Nikomu to nešlo. A pak nastoupila Lenka a bravurně ovinula své tělo kolem hrazdy. Dlouhatánský blonďatý cop dráhu věrně okopíroval. Jako by nestačilo, že domů nosila samé jedničky, že ve třídním sboru pěla sólo a její výkresy pravidelně zdobily nástěnku. Prostě slečna Dokonalá. Já taková premiantka nebyla. Táhlo se to se mnou od začátku, neplatila jsem zrovna za bystré dítě a naši mi raději zařídili odklad školní docházky. V den vysvědčení dokonce míval táta pro jistotu nachystané číslo záchranky, to kdyby ho z mých známek trefil šlak.

Pamatuji si, jaký si Lenka u ambiciózní tělocvikářky vysloužila potlesk. „Výborně, Mašková, takhle má vypadat správný výmyk, děvčata. Kdo ještě nebyl… Lidmila?“

Ne, i kdybych se rozkrájela, ten zadek jsem prostě nahoru nedostala. Tělocvikářka se aktivně snažila vytlačit moje pozadí do vzduchu a při tom manévru si namohla ruku. Učitel od chlapců jí na zápěstí láskyplně přiložil ledový obklad a za pár dní už se šuškalo, že spolu chodí.

Když jsem v šatně tu ostudu rozdýchávala, promluvila Lenka přede všemi: „Lidmilka je nemehlo, ale zas má talent na jiný věci.“

Bláhově jsem si myslela, že se mě zastává. Jenže pak jsem viděla, jak z batohu vytahuje zlaté desky s reliéfem květin. Moje verše, moji niterní zpověď! Postavila se na lavičku, a jako kdyby se účastnila recitační soutěže, dramatickým tónem začala přednášet báseň Ta druhá.

A vzápětí se nechala slyšet, co je to za blábol. Spolužačky její výstup odměnily hlasitým smíchem. Jak já ji v tu chvíli nenáviděla!

Když potom má sestra afektovaně pohodila blond copem, řekla jsem si, že jí tu chloubu tentokrát namouduši ustřihnu. Tu noc jsem jako bůh pomsty vyšplhala na palandu a do nůžek nabrala pramen plavých vlasů. Třesoucí se rukou jsem tiskla čepele k sobě a v duchu si představovala sestřin výraz, až ráno uvidí své hýčkané kadeře na podlaze.

To máš za ty básničky, vypláznu na ni jazyk, až začne bulet.

Nakonec jsem ale couvla. Bála jsem se, co na to řekne máma. No co by řekla. Že si za to můžu sama, pochopitelně. Ještě ten den jsem si postěžovala, jak moc mě Lenka ponížila, a máma s ledovým klidem odvětila, že se nemůžu divit.

„Mělas ty boty Lence půjčit, však ono by tě neubylo,“ řekla. „Nejdřív se perete o mrkačku, pak zas o tenisky… buď rozumná holka a zkus někdy ustoupit. A pojďte mi některá pomoct s nádobím.“

A Lenka se slovy Musím se učit rychle vyklidila pole.

Když se nad tím zamyslím, její odpověď byla pokaždé stejná, ať ji máma požádala o cokoli. Učení jí poskytovalo báječné alibi k tomu, aby doma nemusela hnout prstem. Učila se vlastně nonstop.

A pokud chodila ven s kamarádkami, tak pochopitelně proto, aby si procházkou na čerstvém vzduchu pročistila hlavu a po návratu mohla pokračovat.

Tolikrát jsem i já měla sto chutí zdrhnout před povinnostmi, ale pokaždé jsem se do té kuchyně vrátila. Bylo mi mámy za horou špinavých talířů líto. A nezůstalo jen u nádobí, naučila jsem se i obstojně vařit, žehlit, prostě všechno, jen abych mámě ulehčila práci.

Tak moc jsem chtěla být hodná a rozumná holka. Zavděčit se jí.

Často jsem ji vyháněla. „Běž se natáhnout, já to dodělám.“ A jak ráda šla.

Marně jsem čekala, že se Lenka alespoň občas solidárně chopí utěrky, avšak ona dělala, že dřez plný pěny od jaru vůbec nevidí.

A takhle to fungovalo pořád. Jednoho krásného dne můj pohár trpělivosti přetekl. Vtrhla jsem do dětského pokoje a málem se zadusila odérem jak z Barvy Laky.

„Já končím! Odteď doma makáš ty, je ti to jasný?“ zakřičela jsem.

Lenka si zaťukala na čelo. „Tos upadla, ne? Co by tomu řekly tyhle ručičky?“

Zamávala mi před očima čerstvě nalakovanými růžovými nehty. To už jí bylo čtrnáct a místo mrkací panny se jí do hledáčku dostali kluci. Stačilo mě ještě napadnout, kde na ten super rychleschnoucí lak vzala peníze. Určitě zas pustila žilou tátovi. Za svou píli by si zasloužila další dvě stovky, pomyslela jsem si. Voltů.

„Není nad praktickou výuku, Lidmilko. Věděla jsi třeba, že polystyrén se rozpouští v acetonu?“

„Škoda, že jen polystyrén,“ zalitovala jsem nahlas.

Když se večer Lenka bezostyšně vinula tátovi kolem krku, zhořkly mi na jazyku i ty kynuté knedlíky s jahodami.

„Víš, že jsi nejlepší tatínek na světě?“ lísala se. Byla jak kočka, co přede. Táta se nejspíš domníval, že Lenka konečně oceňuje jeho celoživotní péči, a potěšeně zrůžověl.

Po půlhodinové masáži mužského ega udeřila: „Nekoupil bys mi, můj milovaný tatínku, džíny?“

Táta jen vykulil oči. „Džíny? Vždyť máš nejmíň troje.“

„To jo, ale všechny takový… nemoderní. Teď se nosí bokovky, víš?“

„Jen jí je kup, tatínku,“ řekla hned máma. „Za měsíc bude vysvědčení, tak je dostane dopředu.“

Táta nakonec váhavě sáhl do peněženky. „Dobře, tak ať si je koupí obě.“

Málem jsem poskočila radostí a hned jsem si představovala, jak moje asexuální manšestráky letí do koše.

„Zbláznil ses?“ zaklepala si máma na čelo. „Bokovky jsou pro hubený holky. Jak by v nich vypadala Lidmilka, s tím svým zadkem?“

Bezcitná hláška ranila mou dospívající duši mnohem víc, než by si kdokoli dovedl představit. Podívala jsem se na tátu: Tak přece něco řekni!

A on chtěl skutečně něco říct, protože se nadechl, ale máma ho včas uzemnila: „Ty se do toho nepleť, tatínku, tomu vy chlapi nerozumíte. Lidmilka si vybere něco jinýho a basta.“

Ty džíny si pamatuji dodnes, byly pěkně drahé a Lence seděly jako ulité.

Když se Lenka před tátou v nových kalhotách a vypasovaném tričku kroutila, bylo na něm vidět, že unáhlené investice lituje.

„Já nevím,“ nezdály se mu. „Jsou příliš se… těsný.“

Asi chtěl původně říct sexy, ale včas se opravil. „Obleč si k nim radši něco dlouhýho!“ dodal nekompromisně.

„To jsem si mohla koupit tepláky,“ odsekla sestra a svetr ke kolenům si po příchodu do třídy pochopitelně svlékla.

Když jsem viděla, jak jí to sluší, do vysněných džínových bokovek jsem začala hubnout běháním v Riegrových sadech. Špeky jsem sice neshodila, ale potkala jsem tam svou první lásku.

Jmenoval se Jára a byl stejně starý jako já. Náš krásný vztah ale díky té koketě, co se mnou sdílí genetickou výbavu, skončil ještě dřív, než začal.

Hned první den jsem zchváceně vyběhla kopec, svalila se na lavičku a přísahala si, že zítra mě sem nikdo nedostane ani za milion. Jenomže jsem si shodou okolností všimla blonďáka, který na louce venčil urostlého dobrmana. Proháněl psa létajícím plastovým talířem, a přestože jsem ho pozorovala jen zdálky, v mých očích to byl nejhezčí kluk, jakého jsem kdy viděla.

Každé odpoledne jsem pak vyrážela z domova v teplákovce a těch teniskách s růžovými tkaničkami, abych ho mohla na kopci pozorovat a tajně snila o tom, že si mě všimne. Jenže ten krásný kluk měl oči jen pro svého čtyřnohého miláčka.

„Tati, já bych si přála pejska,“ zaškemrala jsem záhy.

„Máš rozum, Lidmilo?“ zděsil se táta. „Už tak vstávám do práce brzo ráno, to bych ještě předtím měl venčit psa?“

„Já bych ho venčila sama.“

Táta mylně nabyl dojmu, že netoužím po ničem jiném než se starat o němou tvář, a proto mi hned druhý den přinesl ze zverimexu zakrslého králíka. Místo těch džín, shodli se s mámou.

A tak jsem se do parku místo se psem vypravila s nebohým hlodavcem. Byl teplý červnový den, tak jsem ho vypustila z přepravky, aby se na trávě trochu proběhl, a už jen vzrušeně čekala, až se za kopcem vynoří známý dobrman, následován svým pánem. Jen co pes zavětřil, neomylně zamířil k nám. Stačila jsem trhnout vodítkem postroje a králík letěl vzduchem jak aeroplán, což mu zachránilo život.

A když jsem viděla toho kluka běžet za námi, krásně jsem si představovala romantické seznámení jak ve filmu.

„Ježišmarjá!“ vytrhl mě ze snění hysterický hlas. „To je ale kráva!“

Polekaně jsem se rozhlížela, kdeže uzřím zmiňovaný skot, než mi došlo, že je řeč o mně.

„Ty jsi úplně blbá, že tady venčíš králíka?“ pokračoval on. „To nevíš, že loveckej pes ho bere jako svou kořist? Kdyby ti ho zakousl, to bys čuměla, co?“

Byla jsem v takovém šoku, že jsem jen lapala po dechu, neschopná odpovědi. Měsíc jsem kvůli tomu náfukovi lítala po parku, i toho psa bych si kvůli němu bývala pořídila, a to všechno jen proto, aby si na mě zchladil žáhu. To obrovské zklamání jsem nemohla rozdýchat.

„Víš co?“ zakřičela jsem na něj. „Tak tomu blbýmu čoklovi příště dej náhubek!“

Kráčela jsem s šílenou potupou pryč a zadržovala přitom slzy.

„Počkej!“ zastavil mě asi po dvaceti metrech, a když jsem se otočila, zahalekal: „Nechtěla bys toho králíka hodit domů a jít na zmrzku?“

A tak jsem měla prvního kluka. Každé odpoledne na mě čekal i se psem před domem a já mu pečlivě nastrojená letěla v ústrety, div jsem se na schodech nepřerazila. Venčili jsme dobrmana spolu a povídali si o všem možném. Byla to nefalšovaná platonická láska, protože padla jen jedna jediná pusa. Dál jsme totiž ani zajít nestihli.

Někdy v půlce prázdnin Jára navrhl, že bychom se mohli jít vykoupat do Podolí. Česko právě sužovala vedra, a tak jsem nadšeně souhlasila. Ale tátovi se nápad moc nezamlouval.

„Sami dva…“ váhal tehdy. „Je ti teprve patnáct, jsi ještě mladá na to, abys chodila s klukem sama na koupaliště.“

Máma se vložila do hovoru. „Ať s sebou vezmou Lenku, když ti, tatínku, vadí, že půjdou sami.“

Táta bouchl do stolu. „Kristepane! Tak já nepustím jednu, aby mi ji ten kluk nesvlíkal očima, a ty přijdeš s tím, abych pustil obě dvě?“

A tehdy máma řekla snad poprvé v životě něco rozumného: „Holky nám dospívají, s tím nic nenaděláš.“

Pak na tátu mrkla a dodala: „My bychom si taky zasloužili jedno odpoledne pro sebe, co říkáš?“

Zamračený táta v mžiku roztál a už nás honil do auta. Vysadil nás před bránou plavečáku a otáčel škodovku, jen kola kvílela.

Sotva jsme prošly kasou, Lenka se stala středem pozornosti všech mladíků z koupaliště, Járu nevyjímaje. I když byla o rok mladší, byla dost vyvinutá a její křivky se v ostře zelených bikinách skvěle vyjímaly. Já jsem vedle ní v usedlých jednodílných plavkách, které milosrdně zakrývaly sádelnaté břicho, vypadala jak Věstonická venuše. Byla sexy, jak chtěl onehdy říct táta.

Dováděla s mým klukem v bazénu, zatímco já seděla bez povšimnutí na dece a polykala slzy ponížení.

Jára pak nafoukl svůj obrovský plovací kruh ve tvaru pneumatiky a vymyslel skvělou zábavu. Navrhl totiž, že budeme jeden po druhém pneumatikou proplouvat a lákal mě, abych se zúčastnila. Jenže já se do toho plovacího kruhu zaklínila, a než se mi z něj podařilo ten zatracený zadek vyprostit, málem jsem se utopila. Když nic jiného, postarala jsem se o parádní komickou vložku. Každý, kdo incident sledoval, se bezpochyby dlouho takhle nezasmál.

Druhý den jsem Járu marně vyhlížela z okna. Celé odpoledne jsem odhrnovala záclony, jestli ho s dobrmanem neuvidím stát na chodníku. Nakonec přišel v sedm večer.

Ale ne za mnou.

Od toho dne si Jára mohl za Lenkou nohy uběhat. Bez přestání u nás zvonil, čekal na ni na zastávce tramvaje, a dokonce jí nosil dárky. A ona ty laciné pozornosti bez uzardění přijímala, ale chodit s ním nechtěla.

„Proč si od něj ty věci bereš, když s ním nechceš nic mít?“ uhodila jsem na sestru, když vztek na toho zrádce vyčpěl v soucit.

Lenka se uculila: „To bych byla pitomá, kdybych nebrala, když dává.“

Ono zklamání mě překvapivě rychle přebolelo, hlavně proto, že jsme byly ještě skoro děti a na chození si jen hrály.

Jenže stejný scénář se opakoval asi o dva roky později s Vaškem. Blonďák, vysoký a štíhlý, jako by Járovi z oka vypadl. Možná jsem za svou první lásku podvědomě hledala náhradu. Seznámili jsme se na brigádě. Zatímco já si poctivě přivydělávala, Lenka ždímala svoje ctitele. Že ti chudáci, kterým rodiče posílali peníze na menzu, potom měsíc hladověli, ji vůbec netrápilo.

Dodnes si pamatuji, jak Vašek krásně hrál na kytaru, a snad bych si ještě vzpomněla i na slova písničky, kterou pro mě složil. Studoval lesnickou fakultu v Suchdole a já jsem věděla, že se po státnicích chce vrátit do rodné Plzně. Byla jsem do něj zamilovaná. Tak moc, že bych v budoucnu proti stěhování do cizího města vůbec nic nenamítala.

Jednou, to jsme spolu chodili už pár měsíců, mě Vašek šel po večerním kině doprovodit domů. Když jsme se ve svitu pouliční lampy muchlovali, zrovinka vyšla z baráku Lenka, vynést odpadky. To bylo snad poprvé a naposledy v životě, co jsem ji spatřila s odpadkovým košem v ruce.

Když se vracela od popelnic, svůdně se na Vaška usmála a směrem ke mně prohodila: „Nepředstavíš nás?“

Vůbec jí nevadilo, že přitom svírá ten příšerný oranžový koš s umatlaným pedálem, ba naopak, držela ho s elegancí jako módní doplněk.

Během deseti minut měla Vaška omotaného kolem prstu. Zíral na ni omámeně jako v transu. Už mi ani nedal pusu na rozloučenou, jen mi s vyhaslým pohledem zamával. Tušila jsem, že je naší romanci konec.

Jakmile Vašek odešel, vyběhla jsem tři patra domů tak rychle, jako nikdy předtím, vrazila jsem do dětského pokoje, kde si Lenka na palandě listovala Bravíčkem, a nepříčetně zezdola křičela: „Proč to děláš? Proč mým klukům blbneš hlavu?“

Lenka odložila časopis a zatvářila se jako neviňátko. „Já? Copak můžu za to, že se jim líbím?“

„Ty nemůžeš nikdy za nic,“ ječela jsem hystericky. „Ty jsi totiž ta největší kráva pod sluncem!“

Ačkoli se ten podrazák Lence v následujících týdnech neúnavně dvořil, ona o něj nestála. Prostě mu jen nevědomky zamotala hlavu, stejně jako Járovi. Dva týdny jsem kvůli němu probrečela.

A usměvavý tramvaják? Ten šanci ani nedostal. Ze strachu z dalšího zklamání jsem raději začala chodit pěšky.

Ze všech Lenčiných nápadníků mi v paměti utkvěl nejvíc Michal, student medicíny, se kterým randila dva nebo tři měsíce. Dokonce ho přivedla domů a představila našim.

Dodnes čekám na kompenzaci za tu obrovskou oběť, kterou jsem pro něj přinesla.

Jednoho dne jsem seděla jako obvykle na parapetu a psala básně. Byl leden a šílená zima, venku kolem minus deseti. Najednou jsem spatřila Michala, jak v té kose přešlapuje před naším barákem. Lenka už se nějakou dobu scházela s někým jiným, a s Michalem se asi nedopatřením zapomněla rozejít.

Seběhla jsem na ulici. Měl na sobě elegantní kabát a pod ním vykukoval nažehlený bílý límeček. Prý pozval Lenku na promoci a byli domluveni, že ji vyzvedne doma. Neměla jsem to srdce přiznat, že sestra trajdá bůhvíkde, a tak jsem mu napovídala, že musela nečekaně doprovodit mámu k lékaři.

Michal se na mě nešťastně podíval. „A nešla bys se mnou ty, Liduš?“

„Ježíši!“ polekala jsem se. „Ale já nemám co na sebe!“

Vyházela jsem celý šatník, a přesto nenašla jediné kalhoty nebo sukni, které by se na takovou událost hodily. A tak jsem na tu promoci vyrazila v máminých tesilkách, které jsem si vzadu založila svíracím špendlíkem, a krajkové halence s fiží. Místní fotograf tiše trpěl pokaždé, když na mě namířil objektiv. Účasti na promoci jsem ale nelitovala. Michal už totiž neměl rodiče a já byla v Karolinu jeho jediným hostem.

Třeba mi to v budoucnu oplatí, až bude primářem, pomyslela jsem si tenkrát.

Večer, když jsme se všichni sešli u stolu na mámino kuře na paprice, to Lenka od našich poprvé v životě schytala.

„Panebože, taková ostuda!“ bědovala máma. „Jak jsi toho mládence mohla takhle vyšplouchnout? Co si o tobě pomyslí? Takovej pohlednej, chytrej a slušnej kluk.“

„Ale chudej jak kostelní myš,“ opáčila Lenka chladně.

„Do prkenný vohrady,“ rozohnila se máma. „Víš, jak je v dnešní době těžký sehnat dobrýho doktora? Kdyby sis ho vzala, mohli jsme mít jednoho v rodině.“

Lenka na to pronesla památnou větu: „Jestli já se jednou vdám, tak jedině za pořádnýho pracháče.“

A já jsem si v duchu přísahala, že jestli já se jednou vdám, tak jedině za chlapa, který se neposadí na zadek z mojí sestry.

4

Ještěže mrzne a při pochůzkách můžu kokršpanělí uši schovat pod kulichem. Alespoň k něčemu je zima dobrá. Jenže nechat si čepici i na besídce? Během dopoledního slalomu mezi hovínky usilovně přemítám, jak tu srandu za dvanáct stovek zamaskovat. Nejradši bych celou akci stejně nechala plavat, ale to nemůžu Lauře udělat. Děti z družiny nacvičily pohádku Domečku, kdo v tobě přebývá a Laura dostala roli žabky. Jsem zvědavá, jak premiéru zvládne ona i její kostým. Dva týdny jsem nežila ničím jiným než kreslením střihu, sháněním látek a šitím.

Jsem tradičně ve skluzu, a tak mi přijde vhod, že prvňáci pomáhají se zdobením tělocvičny a nemusím Lauru vyzvedávat. Místo toho se mi podaří resuscitovat naši rezavou felicii a stavuji se pro mámu na Vinohradech. Je sice provoz jak blázen, ale poslouchat výčitky, jak jsem ji chuděru nechala trmácet se tramvají? Děkuji, nechci. Tak ať si tu kryosaunu užije.

„Panebože, tady je kosa,“ choulí se do kabátu. „Tobě to nevadí? Jak můžeš jezdit v autě s rozbitým topením?“

„To víš,“ poznamenám kousavě, „já si nemůžu dovolit nový mercedes jako někdo.“

„Kdyby sis nevzala toho ňoumu s holým zadkem…“ neodpustí si máma svůj evergreen.

Předstírám nedoslýchavost. „Mně to stačí. Stejně jsem strašně blbá řidička.“

„Copak by se ti nelíbilo, kdyby na tvoje auto všichni obdivně koukali?“

„Však oni koukají,“ pronesu smrtelně vážně. „Že ta šunka vůbec jede.“

Máma evidentně nemá náladu, ani chabý pokus o vtip jí nezdvihne koutky.

„Možná bychom na tu besídku ani neměly chodit,“ zaváhá. „Akorát si na nás budou ukazovat. Bože, taková ostuda!“

„Buď v klidu, nikdo si na nás ukazovat nebude. Laura je ve škole pořád inkognito.“

„Dozvěděla jsem se to včera večer, v noci jsem kvůli tomu nezamhouřila oka. Nechce se mi věřit, že by byl schopnej udělat něco takovýho. Co si budeme povídat, vždycky byl takovej… společenskej… ale tohle?“

Musím si trochu povolit šálu, najednou se mi blbě dýchá.

„Tak hlavně nezapomeň, že dneska jsme tu kvůli Lauře,“ řeknu ztěžka. „Poctivě se na tu roli připravovala a nechci, aby byla zklamaná.“

Zaparkuji kus od základky, přímo před budovou je zákaz stání. Přestože besídka začíná v pět, jsme na místě o patnáct minut dřív, chci totiž zabrat místo co nejblíže jeviště, abych mohla Lauru natáčet. Ve vestibulu před tělocvičnou stojí několik k sobě přiražených školních lavic, na které družinářka aranžuje cukroví od rodičů.

Odevzdám jí dózu plnou perníkových sněhuláků. Nakonec jsem na ně zůstala sama, Lauru to po dvaceti minutách pochopitelně přestalo bavit.

„Po besídce přijďte na sladký raut,“ láká nás vychovatelka. „Je to každoroční tradice.“

Máma zvědavě obhlédne konkurenční cukroví.

„Váš pan ředitel to má dobře vymyšleno,“ nechá se slyšet vzápětí, a docela hlasitě. „Pohostí nás, a ještě ušetří.“

A pak familiárně pokračuje: „Paní učitelko, můžu se vás zeptat, jestli dnes přijde…“

Stačím ji včas stáhnout k sobě. „Mami, proboha, nikoho se na nic nevyptávej! Říkala jsem ti jasně, že Laura je řadová žákyně.“

Odvedu mámu na lavičku, kde ji mám lépe pod kontrolou, a rozhlížím se, jestli ho neuvidím. Chlapa, kvůli kterému už deset let nespím.

„Prosím tě, sundej si ten hadr,“ strhne mi máma neurvale šátek z hlavy a vzápětí spráskne ruce. „Kristepane, ty sis nechala udělat trvalou? Kvůli komu ses takhle vymódila?“

Kvůli tobě asi, pomyslím si.

„Ty vypadáš…“ kroutí hlavou. „Jak kokršpaněl. Hlavně že pořád brečíš, jak nemáte peníze, a pak utrácíš za kadeřníka.“

Dotčeně se odvrátím, znovu se omotám jak mumie a zkontroluji situaci. Pedagogický sbor se usazuje pod jevištěm a starší děti, které neúčinkují, se shlukují na žíněnkách u žebřin.

Ne, zatím tu není. Do začátku besídky zbývá deset minut, ještě má čas. Přesně dvě minuty po páté začíná zahajovací ceremoniál.

Tak asi nepřišel.

Marně si kroutím krk i mezitím, co sbor líbezně pěje nejznámější české koledy.

Jakmile moderátor ohlásí pohádku Domečku, kdo v tobě přebývá, kterou nacvičili prvňáci ze školní družiny, nedočkavě zapnu kameru. Přes malý displej pochoduje domeček z krabice od pračky a jako první host k němu cupitá dívenka s čelenkou s ušima Mickey Mouse. Jak fádní. Hlavou mi proběhne hned několik návrhů na parádní myší kostým.

„Domečku, domečku, kdo v tobě přebývá?“

I na tu dálku si všimnu, že do tělocvičny vstoupil vysoký, tmavovlasý muž. Stále natáčím, ale displej nesleduji, usilovně totiž mžourám směrem ke křídlovým dveřím. Zatracený brejle! Nerozeznám, jestli to je on, postava je příliš rozmazaná.

„Já, myška Hrabalka.“

Chlápek si stoupne k žebřinám a já už na tuto vzdálenost zaostřím mnohem lépe a se smíšenými pocity zjišťuji, že tohle je jen nějaký usedlý tatík. On by si na sebe kostkovanou flanelovou košili a manšestráky nikdy nevzal. I na obyčejnou besídku by se pečlivě oblékl.

„Kam pořád koukáš?“ drcne do mě máma. „Drž tu kameru rovně, vždyť točíš akorát podlahu.“

Na obrazovce hopsá postavička v naprosto dokonalém brčálovém úboru a molitanové masce. Sevře se mi srdce trémou.

„Domečku, domečku, kdo v tobě přebývá?“ pronese roztřeseným hlasem.

A zvířata se jedno po druhém ozývají.

„A kdo jsi ty?“ funí domeček, který má kostýmu z vlnité lepenky evidentně po krk.

„Žabka Kuňkalka,“ řekne Laura a zmizí za kulisami.

Páni, zvládla to skvěle! Jsem na ni nesmírně pyšná. Přesto se neovládnu a naposledy se rozhlédnu po tělocvičně. Publikum odmění vystoupení bouřlivým potleskem. Odložím kameru a tleskám také, strašně moc. Ze slušnosti zůstanu i na recitační soutěž a divadlo deváťáků o zrození Ježíška, ale myšlenkami jsem celou dobu úplně jinde. Hodina utekla jako voda a my se s mámou přemisťujeme na avizovaný raut. Možná se mihne tam?

Laura ke mně letí vestibulem tělocvičny a v ruce jí plápolá molitanová žabí maska.

„Tak co, mamí, líbilo se ti to?“ věší se na mě dychtivě. „A tobě, babi?“

Horlivě přikyvujeme a ona září štěstím.

„A natočila jsi to celý?“ vyzvídá nedočkavě. „Abych to mohla zítra pustit tátovi.“

„To víš, že jo, mám to celý,“ uklidním ji. „Táta už se moc těší.“

Máma nasadí kyselý výraz jako vždy, když se o něm mluví, a jde si spravit náladu cukrovím.

Kdosi mi zaklepe na rameno. Lauřina družinářka.

„Máte šikovnou dcerku, paní Stejskalová. Zahrála to moc pěkně. A ten kostým neměl chybu, kde jste ho sehnala?“

Skromně pokrčím rameny. „Vlastní výroba.“

„Tak to smekám. Vypadal jak půjčený z nějakého divadla.“

No vida, alespoň někdo mé mistrovské dílo ocenil. Hezky se to poslouchá, ale mně teď na srdci leží neodkladná věc. Zkontroluji, zda je máma dostatečně daleko, a nakloním se k družinářce.

„Nevíte náhodou, jak to vypadá s Liborem?“ Okamžitě si uvědomím, jak nevhodně ta věta zněla, a opravím se. „Teda… s panem učitelem Salzmannem. Neviděla jsem ho tu.“

„Pan učitel Salzmann má ode dneška neplacené volno,“ prozradí mi družinářka. Přimhouřenýma očima ji zhodnotím: vysoká, štíhlá, blonďatá, přesně Liborův typ. „Důvod nejspíš znáte…“

„Ano, ale myslela jsem, že přijde alespoň na besídku. Jeho třída přece hrála divadlo.“

„Pan ředitel si to nepřál, kvůli rodičům, aby neměli řeči.“ Nervózně se usměje. „Vůbec nevím, jak se to mohlo tak rychle rozkřiknout.“

Cítím, jak mě Laura tahá za rukáv.

Roztržitě přikývnu. „Snad se to všechno brzo vysvětlí.“

„Uvidíme,“ přizvukuje družinářka. „Na pátého ledna je stanovena školní komise, do té doby nemůžeme nic dělat. Neříkejte prosím, že to víte ode mě.“

Uhne pohledem a její slova padají na ubrus z vánočního papíru. „Pana učitele Salzmanna tu máme všichni moc rádi, byla by ho škoda.“

Další beznadějně zamilovaná nána. Lítá v tom až po uši, paní vychovatelka.

Laura mi div nevykloubí paži. „Pojď už, mamí. Chci se doma kouknout na to video.“

Mámu přistihnu s hrstí plnou našich sněhuláků. Kostým přešla bez povšimnutí, snad ocení alespoň ty perníčky. Jak malá holka dychtím po pochvale.

„Tyhle jsou tvoje, viď?“ šklebí se. „Hned jsem to poznala. Jak dlouho jsi je nechala uležet? A kolik cukru jsi dávala na polevu? Holka zlatá, ani to cukroví upéct neumíš.“

Narazím si kulich a jsem docela ráda, že je besídce konec.

5

Přestože mi na střední škole říkali Dutohlav, podala jsem si přihlášku na Filozofickou fakultu. Pochopitelně tajně, protože táta se netvářil zrovna nadšeně.

„Copak jsi zapomněla, jak ses na gymplu trápi-la?“ nechal se slyšet. „Na vysoký bys byla akorát nešťastná.“

„Jestli by se na ni vůbec dostala!“ přisadila si máma. „Vždyť by si u přijímaček utrhla ostudu.“

Táta mě smířlivě pohladil po rameni: „Buď rozumná a radši si najdi nějakou práci.“

„Prosím tě, a co by asi tak dělala, když nic neumí?“ obořila se na něj máma a pak se sladce usmála. „Kdepak práce, tatínku. Lidmilka se dobře vdá a bude se starat o domek a zahradu, o děti…“

Vlastně měla pravdu, v ničem jsem nevynikala. Mé jazykové znalosti byly chatrné, na sport jsem neměla postavu, na umění talent, nebyla jsem zručná ani vynalézavá, a už vůbec ne oslnivá krasavice, která může mít v hlavě piliny, a přesto udělá díru do světa. Jedinou mou doménou byla dobrá paměť a tu jsem mohla využít třeba při studiu historie.

Těkala jsem pohledem z jednoho na druhého. „Ale já bych to chtěla zkusit.“

Táta krátce zaváhal. „Já ti rozumím, holčičko, ale na studiích vás obě neuživíme.“

„Jak obě?“ chytila jsem ho za slovo. „Takže Lence už jste vysokou slíbili, jo?“ Skoro jsem brečela.

„Lenka měla samý jedničky,“ poučila mě máma, jako bych nevěděla, a já ji v ten moment měla sto chutí vystřelit nikoli na Měsíc, ale rovnou na Pluto. „Má větší šanci školu dokončit.“

„Víš, jak je dnes všechno drahý?“ tloukl do mě táta kladivem argumentů. „Budeme muset nakoupit spoustu skript, notebook… sám nevím, kde na to vezmu.“

„Kdybys mě poslechl a začal podnikat,“ šťouchla do táty máma a pozornost se rázem stočila jiným směrem. „Všichni tví kolegové odešli z elektrozávodu hned po revoluci a kde dneska jsou? Za vodou!“

„Dej už pokoj s tím podnikáním. Abych se každej den stresoval, jestli budou zakázky a akorát z toho měl žaludeční vředy?“

Máma si ze mě okamžitě udělala spojence a téma přijímaček vyšumělo do ztracena. „Slyšíš ho, zbabělce? Prej žaludeční vředy. Jedinej pitomec, kterej zůstal u píchaček, je náš tatínek!“

Nakonec jsem se přijímaček zúčastnila natruc našim, pochopitelně inkognito. Přestože jsem je úspěšně složila, nevzali mě, na rozdíl od sestry, která byla hladce přijata na ekonomii. Můj pohár hořkosti se tehdy naplnil po okraj a dle praktik voodoo jsem házela šipky na terč s Lenčinou fotkou. Bohužel černá magie funguje stejně spolehlivě jako přípravky na hubnutí.

Možná bych se mohla přihlásit třeba na jazykovku a příští rok to zkusit znova, utěšovala jsem se v duchu, ale velmi brzy jsem ten nápad zavrhla. Myslela jsem na tátu, jak se mu uleví, až začnu vydělávat.

A zatímco jsem probodávala andělskou tvář na terči, chtě nechtě jsem musela uznat, že sestra má ke studiu skutečně lepší předpoklady. Že bych měla ustoupit, jak mi to od mala vštěpovala máma.

Zamítací dopis z fakulty jsem nikdy nikomu neukázala. Poslední, po čem jsem toužila, byl mámin zdvižený ukazováček: Vidíš, my ti to říkali.

Když mi paní Vítová, naše pošťačka, ten verdikt předávala, jen tak mezi řečí se zmínila, že od srpna odchází do předčasného důchodu a pošta za ni dosud nesehnala náhradu. Ještě jsem netušila, jaké zklamání se v obálce ukrývá, a tak jsem slíbila, že se pozeptám i přes mámu, se kterou se paní Vítová dobře znala.

Druhý den jsem pošťačku odchytila. „A nemohla bych u vás nastoupit já?“

Ne, nebylo to moje vysněné povolání, ale s maturitou z gymplu jsem si moc vybírat nemohla.

A tak jsem prvního srpna skutečně nastoupila na místní pobočce pošty. Když mě první den vedoucí představila kolektivu, nikdo se nesmál. Nikomu nepřipadala oplácaná holka se jménem Lidmila směšná. Oblékla jsem modrou uniformu, do ruky tašku na kolečkách napěchovanou dopisy a složenkami a v doprovodu paní Vítové jsem ji táhla po rozpálených dlažebních kostkách, jen to rachtalo. V poledne jsem mlela z posledního a přísahala si, že zítra mě sem nikdo nedostane ani s pistolí v zádech. Kdyby mi v tu chvíli nějaká věštkyně řekla, že na poště zůstanu skoro deset let, asi bych praštila taškou uprostřed ulice a upalovala, co by mi síly stačily.

Na dvojce rozvážel balíky kluk jménem Petr. Byl starší než já, hádala jsem mu dvaadvacet. Teda na tobě se příroda vyřádila, pomyslela jsem si, když jsem ho uviděla poprvé. Nos měl jak skobu a do očí mu neustále padala světlá patka. K tomu byl vysoký a hubený, až mě udivovalo, jak může nakládat těžká břemena, když působil dojmem, že ho skolí i desetikilový balík. Občas jsem ho zahlédla, když jsem se vracela na poštu a on zrovna přivážel balíky k uložení, nebo jsem ho vídala během pochůzek.

Podezřele často.

„Všimla sis, jak na tebe Petr dneska koukal?“ zeptala se mě jednou kolegyně Věra, když jsme po návratu účtovaly. Milá holka, o pár let starší, hned jsme si padly do oka.

„Minule se na tebe dokonce ptal. Myslím, že se mu líbíš.“

„Ježišmarjá!“ zhrozila jsem se upřímně. „Ale on mně ani náhodou. Vždyť vypadá jak zmoklej papoušek.“

Věra vyprskla smíchy.

„Neměla bys o něm takhle mluvit,“ zvážněla poté. „Petr je hrozně hodnej. Ostatní kluci z děcáku často skončí na ulici nebo i v kriminále, ale Petr je slušnej. Bydlí na ubytovně a snaží se vést normální život.“

Celá červená jsem koktala: „Já… jsem nevěděla, že je z dětského domova.“

„To jsi ani nemohla, jsi tu krátce. Petr dělá u pošty skoro dva roky a známe ho docela dobře. Tohle si fakt nezaslouží.“

„Já to tak nemyslela…“ zablekotala jsem ještě, a pak mi to nedalo. „A na co se ptal?“

„Jestli jsi tu jen na brigádu, nebo zůstaneš natrvalo.“

Pochopitelně mi to zalichotilo. Každé ženské zalichotí, když se o ni nějaký chlap zajímá, i kdyby to měl být sám Quasimodo nebo senilní stařec nad hrobem.

Pokaždé, když jsme na sebe narazili, odpověděla jsem mu na pozdrav a ze slušnosti přidala i milý úsměv. Jednou, když jsme se opět čirou náhodou potkali během mé pochůzky, usmála jsem se na Petra mnohem přívětivěji. Asi v euforii, že je pátek a čeká mě volný víkend, protože na ten jsem se jako vždy nevýslovně těšila. On si to vyložil po svém a odvážil se mě pozvat ven. Držel zrovna objemný balík a soukal ze sebe: „Liduš, nechtěla bys jít… zítra… do kina?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ve stínu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.