ROMÁN PRO MUŽE

Copyright © Michal Viewegh, 2008

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4407-4

Tento fiktivní příběh je volně inspirován několika skutečnými událostmi.

I

ČERVENEC 1988

prolog

1/

Místo děje: velký rodinný dům na okraji západočeského městečka, s hezkým výhledem do podhorské krajiny (jde o vyhledávanou rekreační a turistickou oblast).

Hlavní postavy: sourozenci Cyril (29), Bruno (20) a Aneta (16).

Cyril je právník, ženatý, žije v Praze. Bruno studuje druhý ročník pedagogické fakulty v Českých Budějovicích, Aneta zdejší gymnázium.

Od tragické smrti jejich rodičů uplynulo šest let.

Z prarodičů žije už jen babička, kterou se Cyrilovi podařilo umístit v nedalekém domě s pečovatelskou službou (nejčastěji ji navštěvuje Aneta).

Expozice románu: druhou červencovou sobotu roku 1988 se Bruno žení; bere si spolužačku z fakulty Renatu, která je ve třetím měsíci těhotenství.

V předvečer svatby Renata odjíždí k rodičům, Bruno a Aneta čekají na příjezd Cyrila, který má už více než hodinové zpoždění. Aneta po celý den překypovala dobrou náladou a na všech předsvatebních přípravách se podílela s nečekaným zápalem, ale na sklonku dne bez varování vypoví Brunovi poslušnost. Zničehonic mu přestane odpovídat. Popuzeně sundává jeho ruku ze svých ramen. Když se zastaví nad starou dětskou postýlkou, kterou Bruno minulý týden obrousil a natřel, v jejím pohledu je posměch, a s podobným pohrdáním nyní vyslovuje i Renatino jméno. Bruno se snaží poryvy jejích pubertálních emocí tolerovat, ale když se Aneta nakonec zavře ve svém pokoji, cítí úlevu. Je rád, že už nemusí nic předstírat. Celý den se pokoušel být spontánní a veselý, jenže se neustále přistihoval, že pouze napodobuje Cyrila. Buď jsi vládce, nebo ovládaný, říkává často Cyril. I ten vzorně uklizený dům teď Bruno proti své vůli nahlíží bratrovýma očima: zkouší odhadnout, za co jej Cyril pochválí a naopak. Pohledem zalétne k červeným bukům na příjezdové cestě. Potom znovu přepočítává stohy papírových tácků a kelímků a současně si vyčítá, že je na starším bratrovi takhle nesmyslně závislý – ale zároveň se nemůže dočkat, až do tísnivého ticha rodičovského domu vtrhne Cyrilova hlučná autoritativnost a rázem vymete všechny ty neviditelné pavučiny tísně, která jim s Anetou svírá srdce.

2/

Vedlejší postavy: kamarádi René (9) a Šimon (8), žáci základní školy.

Fotbalový stadion, trénink žákovského oddílu. Malí fotbalisté právě nacvičují přihrávky na delší vzdálenost. Šimon přezdívaný Šimi své spoluhráče výrazně převyšuje jak technikou a přehledem, tak rychlostí a silou. Dávají ho ostatním chlapcům za vzor.

„Takovýhle kluci potřebujeme!“ opakuje svým svěřencům starší z trenérů, který má celoživotní problémy se skloňováním. „Jako je tady Šimon.“

René má naopak se zpracováním každé prudší přihrávky nemalé potíže a trenéři si ho stejně jako jiné netalentované hochy občas žertem dobírají; nemyslí to zle, pouze se mylně domnívají, že ironie může být pro děti motivující. René ovšem dávno ví, že jakékoli žertování to vždycky jenom zhorší.

Šimi je jeho nejlepší kamarád, ale na fotbalovém trávníku jejich přátelství pokaždé jakoby zeslábne. Dnes má ovšem René v záloze trumf. Už se nemůže dočkat, až konečně svléknou tréninkový dres, opustí stadion a vyjdou na ulici, kde se do jejich vztahu vrátí rovnováha.

Doma má všechno nachystané: dvě karimatky, dva spacáky, dvě zánovní pracovní přilby (ukradli je v obytné buňce na staveništi čističky), dva lovecké nože, dvě baterky, pět svíček, zápalky, myslivecký salám, sušená jablka, čtyři rohlíky, čtyři žluté limonády. A samozřejmě lano. Pohorky si musí natřít sádlem, připomene si René. V jeskyni může být voda.

3/

Začátek knihy je zónou, která knihu buď udělá, nebo ji zkazí... Je to část knihy, kterou nejčastěji čtou lidé uvažující, zda si knihu koupí. A je to taky část knihy, kde čtenáři nejčastěji přestanou číst, nedává-li jim kniha to, co očekávají. Knihu posuzujeme podle jejího začátku.

CELIA BRAYFIELDOVÁ,

Jak napsat bestseller (Tajemství úspěšného psaní)

4/

Je ti šestadvacet, právě jsi dostudoval; v říjnu půjdeš na rok na vojnu. Už pět let jsi ženatý, s manželkou a dcerkou bydlíte v dělnické čtvrti malého středočeského městečka. Přízemní byt byla původně jediná místnost, z níž po rekonstrukci vznikly dvě miniaturní. Menší ložnice nemá ani deset čtverečních metrů; když otevřeš dveře příliš prudce, narazíš na roh postele – musíš si to zkusit představit, jinak to nemá cenu.

Toužíš žít v Praze (jakkoli ji dosud pořádně neznáš a i v samotném centru mnohokrát bloudíš), ale nemáš tušení, jak se v hlavním městě dostat k bytu. Podals pár inzerátů, často procházíš pasážemi Lucerny a čteš inzeráty ve výlohách. V očích úřednic OPBH je výsměch. Připadá ti, že neznáš jakési tajné pravidlo, komunikační kód. Nedávno tě přijely navštívit spolužačky z filozofické fakulty – těch pět společných let neumíte jen tak hodit za hlavu. Ještě se nedokážete definitivně odloučit. Máte své přezdívky, společné historky, narážky. Přijdeš jim naproti a cestou z nádraží je připravuješ na to, co uvidí. Každou větou, každým dalším sarkasmem ono provinční městečko zrazuješ. Stydíš se za ně – za rezavé ploty zanedbaných zahrad, za ošklivé plynové potrubí, za nevzhledné tovární sklady, kolem nichž procházíte.

„Voillá!“ zvoláš teatrálně, když se vpravo od silnice objeví nízké žluté bytovky, postavené v padesátých letech pro tovární dělníky. Na řídkém prašném trávníku se popelí několik dětí. Z lavičky před domem tvůj dámský doprovod pozoruje trojice důchodkyň v domácích zástěrách. Spolužačky se pokoušejí eliminovat z pozdravu ironii.

„Pojďte dál a nezouvejte se!“ říkáš.

Se špatně skrývanými rozpaky vstupují a rozhlížejí se (žena je v práci, čtyřletá dcerka ve školce). Pod jejich opatrným žertováním a usilovnými komplimenty typu Co je malé, to je milé je cítit zděšení. Velikost bytu se projevuje i na tobě, na tom, jak se chováš: za tvými rádoby cynickými slovními exhibicemi je nejistota. Přesvědčuješ je i sebe, že tvé sebevědomí tenhle sociální byteček nijak nepoznamenal. Předvádíš se, jako bys i ty sám měl trpasličí rozměry. Kdybys bydlel v důstojnějším bytě, mohl by ses chovat důstojněji. Nemluvil bys o Camusovi a o Masarykovi. Neopil by ses tak rychle. Neotvíral bys francouzský koňak, který jsi dostal od manželky v březnu k narozeninám. Rozbiješ skleničku, ale nedovolíš spolužačkám, aby se místo tebe pokusily střepy uklidit.

„Sem přece nepatříš,“ odváží se říct jedna z nich, když odjíždějí.

Druhý červencový pátek roku 1988.

Dopoledne jedeš do Prahy, samozřejmě autobusem. Řidičský průkaz sis jako většina spolužáků udělal už v posledním roce gymnázia, ale nemáš peníze ani na ojeté auto.

Nemáš peníze ani na automatickou pračku.

Nemáš peníze ani na lacinou dovolenou.

Řidiče autobusu znáš, on tebe také, jezdíš často. Jednou tě vyhodil, když jsi vezl babiččina psa bez košíku. Vždycky se k tobě choval přezíravě, nadřazeně. Před pár týdny jsi promoval a usilovně se snažíš chovat sebevědomě – ale ani dnes jeho vyzývavý pohled nevydržíš, uhneš jako první.

Notoricky známá cesta: řeky, lesy, jevanské rybníky, nudné příměstské čtvrti s továrnami a sklady – a potom náhle civilizace, kultura, historie. Štukové fasády domů, žulové chodníky místo štěrku a bláta. Ze Želivského bys mohl jet metrem až na Můstek, bylo by to nejrychlejší, ale nechceš z Prahy vidět jen černé stěny tunelů, a proto jedeš tramvají k Muzeu, odkud jdeš na Národní pěšky. Marně se snažíš nespěchat; když vstupuješ do redakce nakladatelství Československý spisovatel, jsi viditelně zpocený.

Redaktorka ti nalije sklenici vody a potom ti se slavnostním úsměvem předá smlouvu na vydání tvé prvotiny.

Ještě to nevíš (nic podobného si neodvažuješ představit), ale v následujících letech se staneš úspěšným spisovatelem.

Napíšeš a vydáš knihy, které se stanou bestsellery.

5/

Cyril jako vždy překvapí: nepřijíždí starou stodvacítkou, ale ve zbrusu novém bílém favoritu. Několikrát zatroubí a vystupuje. Bruno mu vychází v ústrety; cítí nervozitu, jako by se neměl setkat s bratrem, ale s náladovým nadřízeným. Aneta ho ve vstupních dveřích předběhne a skáče Cyrilovi kolem krku.

„Nazdar, píčusové,“ usmívá se Cyril.

Vyndává z auta krabici s videopřehrávačem a karton sektu Bohemia a obojí předá Brunovi. Otevírá zadní dveře a vytahuje ramínko se světlešedým oblekem.

„Pro tebe, brácho,“ říká. „Přece se nebudeš ženit v tom černym funuskvádru.“

Bruno si vyzkouší oblek, Cyril mezitím zprovozní video. Společně zhlédnou Čínskou čtvrť a potom Cyril přinese z auta kazetu s německým erotickým filmem Řecké fíky. Bruno upadne do rozpaků, a to nejen kvůli přítomnosti mladičké Anety: není si jistý, zda sledováním takového filmu nepodvádí Renatu. Cyril jeho puritánské obavy prohlédne, vysměje se mu a kazetu pustí.

Krátce před jedenáctou film přeruší společný příjezd policejní hlídky, hasičů a skupinky místních dobrovolníků – hledají se dva školáci, kteří se dosud nevrátili domů a které náhodný svědek spatřil odpoledne v blízkosti nedalekého skalního komplexu. Cyril, Bruno a Aneta se k pátrací akci ihned připojí, a větší část noci tak stráví v okolních lesích. V hlasech mužů je rozhodnost a klid, ale pro Anetu je to nanejvýš vzrušující zážitek: vlhká tráva, teplá tma, mihotavá světla příručních svítilen, netopýři... Pokukuje po jednom z mladých požárníků a víc než kdy předtím se těší, až se poprvé zamiluje.

V půl čtvrté ráno štěkot psů náhle zesílí: René a Šimi jsou nalezeni živí a zdraví v dosud neobjevené jeskyni.

II

LEDEN 2008

1/

Od roku 1989 jsme za svobodou, demokracií a prosperitou ušli velký kus cesty. Naše zem léta proměnila. Proměňují se i její občané. Vyrůstají nové generace, které současný stav pokládají za přirozený a samozřejmý. Naše země se vyvíjí správným směrem.

VÁCLAV KLAUS před prezidentskou volbou

2/

„Tahle země je nemocná,“ říká šéfredaktor Brunovi.

To já taky, pomyslí si Bruno. Je pátek 25. ledna 2008. Šéfredaktor má před sebou celostátní noviny. Chvíli nevěřícně čte, potom udeří dlaní do desky stolu a otočí se k Brunovi.

„Voni toho Doležela nakonec osvobodili! Chápeš to?“

Veškeré zprávy z politiky Brunovi už nějaký čas zakrývá závoj nezájmu. Politika zkrátka odjakživa přitahuje kariéristy a bezcharakterní cyniky, tak bylo, je a bude. Rozčilovat se nad tím je poněkud naivní, v tomhle má Cyril pravdu, říká si Bruno, nicméně stejně jako redakční elévka ze zdvořilosti předstírá, že rozhořčení svého šéfa sdílí. Přelétne pohledem titulní stranu novin: „Šibal“ Doležel je nevinný. Krasobruslař Verner je mistr Evropy. Policie šetří, zda Knížák nekupoval předražená díla.

„‚Na stole bude pět v českých‘ podle soudce nebylo myšlené jako žádost o úplatek... To si z nás snad dělaj srandu!“

Bruno mlčí. Cyril je soudce a šéfredaktor to ví.

„A co ta věta ze záznamu. ‚Motivujte, tahle investice je dobrá, to je vstupenka na jednání...‘? To je snad hergot taky slang?!“

Dějiny lidstva jsou dějinami bezpráví, šéfredaktor to musí vědět – a přesto si spravedlnost nepřestává nárokovat, říká si Bruno. Je to sice dokonale absurdní, ale možná je v tom obsažena jistá naděje.

„Hajzlové zkorumpovaný!“ uleví si šéfredaktor.

Bohužel tu není nic, co by mohl Bruno uvést na bratrovu obhajobu. Lidstvo zdegenerovalo – tohle je ostatně Cyrilův oblíbený termín.

„Uklízíme hovna po psech,“ vysvětlil nedávno Brunovi. „Po psech, chápeš to?! Jak říkám, lidstvo zdegenerovalo.“

Bruno se při vzpomínce na bratra musí v duchu usmát. Krev není voda. Šéfredaktor zmírní tón.

„Má vůbec smysl se tady o něco snažit?“ ptá se.

Rozhlédne se po redakci, jako by ji dnes poprvé uviděl v celé její provinční malosti: čtyřicet let starý kancelářský nábytek, prehistorická (ale užitečná) plechová kartotéka, zažloutlé klávesnice počítačů. Bruna napadne, zda se ho šéfredaktor kvůli Cyrilovi nebojí.

„Odhalovat zlořády? Psát plamenné články?“ pokračuje šéfredaktor. „K čemu to nakonec vždycky je?“

Jeho poněkud okázalé znechucení je určeno především elévce; dobře ví, že od Bruna se nedočká odpovědi. Brunovo mlčení se rozrůstá jako plíseň. Jako nádor.

„Tak nebuďte smutnej,“ říká šéfredaktorovi elévka.

Oplátkou za každodenní servilitu se k ní šéfredaktor chová mile. Obě strany jsou spokojené. Přísně vzato, i tohle je svého druhu korupce, myslí si Bruno. Zárodečné stadium. Elévka se mu celkem líbí, ale Tali to není.

Tali to není ani náhodou.

Z redakce Bruno odchází už před obědem, zítra s Anetou a Cyrilem odjíždějí na každoroční pánskou jízdu na Šumavu.

(„Proč tomu kurva pořád řikáš pánská jízda, když s váma jezdim já?“ namítala už několikrát Aneta.

„Protože seš chlap s kozama,“ odpovídal pokaždé Cyril.

„Ha ha.“

„A ne snad? Mluvíš jako my, chlastáš jako my.“)

Kdyby si Bruno mohl vybrat, nejel by za dané situace nikam – jenže zkuste odporovat Cyrilovi. Nedal si to vymluvit. Každý umíráme po svém, říká si Bruno. Takže já budu před smrtí lyžovat... Nedávno nabyté vědomí, že má před sebou už jen poměrně krátkou budoucnost, ho kupodivu zatím nijak zvlášť nevzrušuje. Kdo umře letos, má už napřesrok pokoj. Jindřich IV. Měl by se naučit projevit svůj smutek. Potlačované emoce zabíjejí. Ha ha. Zaparkuje na náměstí, vystoupí a jde k automatu zaplatit desetikorunovou hodinovou taxu. Většina místních lidí neplatí, protože Městská policie obvykle pokutuje jenom přespolní, ale Bruno se snaží dodržovat pravidla.

„Dodržuju pravidla, to je celý,“ říkává.

Když si letmo prohlédne ostatní parkující auta, jako pokaždé zjišťuje, že jeho zrezivělý bílý favorit je jednoznačně nejošklivější. Dodržuje pravidla, a proto jezdí ve dvacet let starém autě po bráchovi. Bruno podobné věci dávno vyslovuje (samozřejmě pouze v duchu, nahlas mluví stále méně a méně) bez jakékoli hořkosti, dokonce s jistou zvrácenou spokojeností. Ten rozpadající se vůz je nejlepším důkazem jeho poctivosti. I když kdo by chtěl korumpovat redaktora regionálních novin, který píše výlučně o sportu a o kultuře? Největší nátlak na Bruna vyvíjejí okresní básnířky, co se chtějí dostat na titulní stranu, nebo šestasedmdesátiletí autoři povídek pro děti a mládež, sveřepě trvající na autorizaci rozhovoru o dvou odstavcích... Umění je opak mlčení, připomene si Bruno (v poslední době čte víc než kdykoli předtím). Kdyby psal třeba o městských financích, o výběrových řízeních a tak dál, to by byla jiná káva. Nebo je snad reálné, ptá se sám sebe, aby si například tenhle kluk, co právě nastupuje do zbrusu nového BMW, vydělal na skoro dvoumilionové auto bez porušení pravidel? Kdyby měl Bruno jmenovat jedinou věc, která chybí dnešnímu lidstvu nejvíc, řekl by slovo pokora.

„Ahoj, Bruno.“

Bruno (s parkovacím lístkem v ruce) se překvapeně otočí, teprve nyní mladíka poznává. Je to Šimi, slavný rodák, od loňska hraje v Praze ligu. Léta byl v místním týmu, Bruno s ním párkrát dělal rozhovor. Nebyla to jednoduchá práce, to mu můžete věřit. Dostat z Šimiho větu, která má podmět a přísudek, vyžaduje vskutku nadlidské úsilí. Brzo na tom budu podobně, bleskne Brunovi hlavou.

„Ahoj, Šimi,“ vypraví ze sebe.

Šimi se vesele usmívá. Slepý optimismus mládí, který ještě nebyl vystaven žádné skutečné zkoušce. Bruno předstírá spěch, nedokáže si představit, že by se s tím v podstatě cizím člověkem dal do řeči. Jak se mám? Ale jo, dobrý. Vlastně opravdu spěchá. Seznam věcí, které potřebuje zařídit, narůstá. Dnes a denně si uvědomuje nové souvislosti. Nové problémy. Ale stejně, proč nikdy neuměl být přátelštější? říká si Bruno. Třeba mu v mozku chybí nějaká chemie. Serotonin či co. Od bubeníka jedné pražské kapely, která tu kdysi koncertovala, dostal tabletu extáze: dva roky ji nosil v peněžence, až ji nakonec nevědomky rozsedl; tu bílou drť doma vysypal do záchodové mísy. Šimi parkovné pochopitelně neplatí. Stejně mám radši vlaky, pomyslí si Bruno při pohledu na nablýskaný odjíždějící bavorák. Od té doby, co jim v penzionu nainstalovali satelit, se druhým Brunovým nejoblíbenějším kanálem (hned po Eurosportu, kde sleduje hlavně sjezdové lyžování a box) stala německá Bahn TV.

„Celý program jenom o vlacích,“ vysvětlil Anetě. „Nádhera! Kamera je v lokomotivě, minimum komentáře, slyšíš jenom tah motoru a otřesy náprav.“

„To je úchylný, nepřipadá ti?“

„Vůbec ne. Sedíš v noci doma na gauči a za dvě tři hodinky projedeš celý Porýní. Naprostá paráda!“

Ještě před vchodem do Komerční banky Bruno sundává rukavice a vypíná telefon. Dodržuje pravidla. S novým mobilem není vůbec spokojený; ten starý mu vyhovoval, ale bohužel ho před měsícem ztratil. Chtěl si koupit úplně stejný, ale v prodejně mu řekli, že daný typ se definitivně přestal vyrábět. Musel si koupit přístroj s vestavěným fotoaparátem, přestože nic podobného nechtěl ani nepotřeboval. Připadá mu to výmluvné. Jako ty televizní obrazovky, které se bůhvíproč pořád zvětšují. Ta v Cyrilově pražském bytě už zabírá víc než polovinu stěny. Nakonec budou ty černé plochy tak velké, až nás všechny úplně pohltí, říká si Bruno.

„Co pro vás mohu udělat?“ ptá se ho dívka za přepážkou docela mile, když přijde na řadu.

Nic, prolétne mu hlavou. Nic. Bruno hledá svůj hlas. Tentokrát ho naštěstí najde včas.

„Potřeboval bych, aby manželka měla přístup k mému účtu.“

Na zpáteční cestě k autu se Bruno neplánovaně zastaví před obchodem se sportovními potřebami a prohlíží si lyže ve výloze. Náhle se vidí, jak vstupuje dovnitř. Jeho tělo a jeho hlava spolu občas zapomínají komunikovat. Proč tohle dělá? obviňuje se Bruno. Proč si to dělá těžší, než to je? Ale už je v krámě, nemůže se otočit na podpatku a utéct. Musí to dohrát do konce. Bere do rukou lyže různých značek: Atomic, Rossignol, Head. Je velmi dobrý lyžař, ale bohužel na to nevypadá. Vypadá jako brouk Pytlík – tohle mu řekla jeho vlastní dcera Inka; dokonce mu přinesla ukázat příslušnou ilustraci, aby viděl, že na tom přirovnání něco je. Prodavač ho pozoruje se zjevným despektem. Kromě toho, že nevypadá jako dobrý lyžař, uvědomuje si Bruno, nevypadá ani jako člověk, který si může dovolit lyže za třiadvacet tisíc. Prodavač je pochopitelně o dvacet let mladší než on. Bruno má iracionální pocit, že všichni jsou mladší než on.

„Můžu vám nějak pomoct?“

Prodavač se tváří tak, že se ta rutinní otázka změní v urážku.

„Dívám.“

Víc z Bruna bohužel nevyjde – jenom to dívám. Tohle je jeden z výraznějších symptomů té nemoci. Ale jsou i další: když se přestane kontrolovat, vyteče mu z koutku slina – to se mu na veřejnosti zatím zaplaťpánbůh nestalo. Lepšit se to ovšem nebude. Naopak.

„Jasně,“ usměje se křivě prodavač a odvrátí se.

Bůh se prý člověku nezjevuje jinak než ve tváři bližního. Jestli je to pravda, říká si Bruno poté, co pokradmo pohlédl do prodavačova obličeje, už ho do kostela nikdo nedostane. Má dojem, že počet debilů mezi lidmi dramaticky narůstá. Jsou jich plné silnice, parkoviště, obchody. Stačí je chvíli pozorovat. To jejich vystajlovaný oblečení. Stačí je chvíli poslouchat. Ty jejich vymazlený řeči. Bruno je přesvědčen, že dřív tu rozhodně tolik pitomců nebylo. Nediví se, že si Inka ani Aneta pořád nemohou vybrat. Z takového materiálu... Podívejte se na ten jeho ksicht. Podívejte se, co má na sobě. Podívejte se na ty jeho boty. Proč ho vlastně nezabiju? Bruno má zčistajasna v obličeji převahu, kterou prodavač nemůže chápat. No tak ho zavřou, a co? Bude to horší, než to je? Konečně se může chovat opravdu svobodně, říká si Bruno. Předchozí úvahy ho na pár vteřin rozveselí. No nic. Bude poledne, musí domů.

3/

Leden 2008. Jedeš na čtení do jistého západočeského městečka; jsi známý spisovatel (musíš si to zkusit představit, bez toho to nemá cenu). Řídíš nové Volvo XC 90 (představuj si to, nevzdávej to). Luxus je odměna za váš úspěch – vůči podobným reklamním sloganům nejsi zcela imunní, klišé o velikých autech suplujících malé penisy tě naopak nechává chladným; sám nejlíp víš, že tu jde o víc než o sex: o co se tu hraje, je celkové mužské sebevědomí, celková mužnost. Jistého stupně mužnosti jsi kupodivu dosáhl (kdykoli se podíváš na fotografie z mládí, připadá ti to jako zázrak), ale zároveň si musíš přiznat, že tvoje mužské sebevědomí nikdy nebyla trvalá konstanta, nýbrž poměrně křehký stav, který musíš často – někdy dokonce denně – obnovovat. Volvo je jen jedna z mnoha věcí, které ti v tom pomáhají. Připadá ti jaksi přirozeně mužné, ale současně ne tak prvoplánově okázalé, tak marnivé jako všechny ty nablýskané sporťáky. Je přiměřeně silné, bezpečné, spolehlivé; je nepřehlédnutelné, ale neexhibuje. Je takové, jaký bys chtěl být i ty.

Po obou stranách relativně úzké silnice je zasněžený les. Máš puštěné rádio, v myšlenkách se neustále vracíš k Románu pro muže, který jsi před dvěma týdny začal psát. Bude to tvoje dvacátá kniha. Zatím ti to příliš nejde: škrtáš, mažeš, zahazuješ připravené verze. Sedíš v pracovně třeba i šest hodin, a napíšeš sotva dvě stránky, které druhý den vyhodíš. Trápíš se. Možná je to tím, že té dvacítce podvědomě přikládáš přehnaný význam. Co je výročí? Pouhá číslovka. Takhle jednoduché to bohužel není. Z rádia zpívá James Brown: It’s a man’s world. Šťastná náhoda, která samozřejmě může být vykládána jako autorská svévole.

„Na to kašlu,“ promluvíš nahlas.

Psaní je osamělé povolání. Býváš mnoho hodin sám a někdy trpíš samomluvou. Večer si v pracovně čteš, popíjíš víno, upadne ti pražená mandle, hledáš ji.

„Pojď ke mně, maličká, kdepak jsi?“ slyšíš se říkat.

Občas tohle děláš.

Píšeš už čtvrt století. Po pětadvacetileté šňůře, jak říkají zpěváci, je stále těžší najít chuť psát. Bartleby a spol. Tebe to naštěstí pořád ještě baví. Na psaní ti pořád záleží (možná dokonce stále víc, než by mělo), na jeho výkladech už ne. Tuzemského literárního života se účastníš jen výjimečně. Oni mají své ceny, ty máš své volvo... Píseň končí, moderátor pouští krátké interview, které s tebou včera dělal po telefonu; úplně jsi zapomněl, že bude volat, takže zvonění mobilu tě zastihlo psychicky nepřipraveného, a navíc v tramvaji: než jsi na nejbližší zastávce vystoupil, abys nemusel šeptat a mohl se na odpovědi soustředit, stihls plácnout pár pitomostí. Moderátor je ovšem překoná: Všichni milovníci se dnes mohou těšit na čtení populárního spisovatele. Nebo: Čtenáři znají jeho díla nazpaměť. A tak dále. Rozhovor naštěstí brzy končí. Cítíš pouhou rezignaci. Před deseti lety by tě to rozhodilo nebo naštvalo, dneska je ti to víceméně fuk. Před zatáčkou na konci příští rovinky parkuje na krajnici černá limuzína se zapnutými výstražnými světly. Opodál ve stromořadí holých jabloní zahlédneš trojčlennou skupinku, dva muže a ženu. Když přijedeš blíž, pochopíš, že pokládají květiny k pomníčku u silnice. Žena se předklání a zapaluje svíčku. Ubereš plyn – připadá ti netaktní kolem nich jen tak prosvištět – a zároveň nejedeš natolik pomalu, abys mohl být považován za čumila, ale i tak na malém náhrobku z leštěné žuly dokážeš přečíst křestní jména: Milena a Petr. Spisovatelé, voyaeuři života. Oči pozůstalých tě nevraživě, skoro výhrůžně sledují. Bůhvíproč zadoufáš, že tě nepoznali. Přidáš plyn, odklopíš loketní opěrku a zasuneš do přehrávače cédéčko Radúzy. V posledních letech ti umřeli děda, babička a otec. Teprve po těchto úmrtích jsi konečně (ve svých čtyřiačtyřiceti!) začal žít naostro. Všechna ta léta předtím byly jen předfilmy k hlavnímu programu. Teprve nyní to začalo.

Zejména otcovo předčasné úmrtí tebou otřáslo víc, než sis kdy dokázal představit. Bez smrti není žádný příběh kompletní, opakuješ si od té doby často. Smrt se pro tebe stala pevným bodem každého nového syžetu. Romány, které neobsahují smrt, ti připadají jako falešný obraz reality.

U čerpací stanice si koupíš Respekt a dvoje noviny a v autě si chvíli čteš: Patnáct minut sexu vydá za hodinu žehlení. Kriminalita loni klesla: vražd bylo jen sto devadesát. Ještě krátce zalistuješ Respektem: Rychlost, s níž muži po listopadové revoluci znovuobjevili svá před čtyřiceti lety ztracená loviště v podnikání, obchodě a svobodných povoláních, dovoluje změřit míru ponížení, jež jim připravil socialismus. Rozjedeš se, chvíli o tom citátu přemýšlíš. Ale nešetřit je. Nešetřit nás. Devadesát pět procent světových vrahů jsou muži, připomínáš si. It’s a man’s world.

„O osem sto metrov odbočte vpravo,“ uslyšíš důvěrně známý ženský hlas.

V navigaci jsi změnil původní češtinu na slovenštinu, protože jsi nedokázal vystát zupácké pokyny toho namyšleného (zdálo se ti) chlapa. Vyhlížíš křižovatku, zatím je vpravo stále jen potok. Ještě před odbočkou přetne silnici turistická trasa; spatříš dřevěný rozcestník. V příští vteřině musíš prudce zabrzdit, protože doprostřed silnice vstoupí rozcuchaná světlovlasá žena středního věku – a zůstane stát. Dobrzdíš sotva několik metrů od ní. Žádný další vůz se neblíží, vzájemně se pozorujete. Usměješ se na ni, nereaguje. Ve vyžilé tváři má poněkud nepříčetný výraz. Zauvažuješ (už jsi opět klidný), jestli je to z předchozího leknutí, nebo zda jde o permanentní podobu. V obou rukou drží jakési tenké hole. Zatímco dotčeně – ano, dotčeně – pokračuje v přecházení silnice, prohlížíš si její oblečení: tmavomodrá šusťáková souprava, sportovní obuv. Dojde ti, že ten nepřirozeně rychlý krok a trhavé pohyby rukou patrně představují stále populárnější nordic walking. I v kabině auta slyšíš šustění jejích kalhot. Trpělivě čekáš, až přejde – jako když jsi tenkrát v noci u Ostředka narazil na srnu, zmatenou tvými světlomety. Ženiny rty se pohybují. Zaznamenáš, že nordická Viktorka má v uchu telefonní sluchátko. Nordic talking, napadne tě. Ze všech těch čtení a besed už někdy býváš unavený (děláš to patnáct let), ale dneska máš dobrou náladu. Rozjíždíš se, ve zpětném zrcátku vidíš, že se za tebou otočila. Stále s kýmsi hovoří – nyní bezpochyby o tobě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Román pro muže.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.