Anne Jacobsová

PANSKÝ DŮM

NÁVRAT

IKAR

Děj a vystupující postavy jsou smyšlené. Jakákoli podobnost s žijícími nebo reálnými osobami je čistě náhodná.

Anne Jacobs

RÜCKKEHR IN DIE TUCHVILLA

Copyright  © 2020 by Blanvalet Verlag, a division of Verlagsgruppe Random House GmbH

Alle Rechte vorbehalten

Jacket photo © by Shutterstock.com

Jacket design © by Johannes Wiebel / punchdesign

Translation © 2021 by Vítězslav Čížek

ISBN  978-80-249-4449-4

Obyvatelé panského domu

Rodina Melzerových

Johann Melzer (1852–1919), zakladatel Melzerovy textilní továrny

Alicia Melzerová (*1858), roz. von Maydorn, vdova po Johannu Melzerovi

Děti Johanna a Alicii Melzerových a jejich rodiny

Paul Melzer (*1888), syn Johanna a Alicii Melzerových

Marie Melzerová (*1896), roz. Hofgartnerová, manželka Paula Melzera, dcera Luisy Hofgartnerové a Jacoba Burkharda

Leopolod zvaný Leo (*1916), syn Paula a Marie Melzerových

Dorothea zvaná Dodo (*(1916), dcera Paula a Marie Melzerových

Kurt zvaný Kurti (*1926), syn Paula a Marie Melzerových

Elisabeth Winklerová zvaná Lisa (*1893), roz. Melzerová, rozvedená von Hagemann, dcera Johanna a Alicii Melzerových

Sebastian Winkler (*1887), druhý manžel Lisy Winklerové

Johann (*1925), syn Lisy a Sebastiana Winklerových

Hanno (*1927), syn Lisy a Sebastiana Winklerových

Charlotte (*1929), dcera Lisy a Sebastiana Winklerových

Katharina Schererová zvaná Kitty (*1895), roz. Melzerová, ovdovělá Bräuerová

Alfons Bräuer (1886–1917), první manžel Kitty Schererové

Henni (*1916), dcera Kitty Schererové a Alfonse Bräuera

Robert Scherer (*1888), druhý manžel Kitty Schererové

Další příbuzní

Gertrude Bräuerová (*1870), vdova po Edgaru Bräuerovi

Tilly von Klippstein (*1896), roz. Bräuerová, dcera Edgara a Gertrudy Bräuerových

Ernst von Klippstein (*1891), manžel Tilly von Klippstein

Elvira von Maydorn (*1860), švagrová Alicii Melzerové, vdova po Rudolfovi von Maydorn

Zaměstnanci panského domu

Fanny Brunnenmayerová (*(1863), kuchařka

Else Bognerová (*1873), pokojská

Maria Jordanová (1882–1925), komorná

Hanna Weberová (*1902), děvče pro všechno

Humbert Sedlmayer (*1896), komorník

Gertie Kochová (*1905), komorná

Christian Torberg (*1911), zahradník

Gustav Bliefert (*1889), zahradník

Auguste Bliefertová (*1893), bývalá pokojská

Liesel Bliefertová (*1913), pomocnice v kuchyni, dcera Augusty Bliefertové

Maxl (*1914), syn Augusty a Gustava Bliefertových

Hansl (*1922), syn Augusty a Gustava Bliefertových

Fritz (*1926), syn Augusty a Gustava Bliefertových

První díl

1

Březen 1930

Fanny Brunnenmayerová přestala míchat v míse a zaposlouchala se do bušení kladiv, které do kuchyně doléhalo z přístavby melzerovské vily.

„Zase to jede,“ zavrčela nevrle. „Už jsem málem věřila, že to klepání přestane.“

„Ještě dlouho ne,“ usoudila Gertie, která seděla za stolem u kávy s mlékem. „Dvě okna netěsní a koupelna pořád ještě není taková, jakou by ji milostivá paní Elisabeth chtěla mít.“

Před dobrými dvěma roky začali u zadní části vily přistavovat dvoupatrové křídlo, kam se měli přestěhovat starší Melzerovic dcera a její muž Sebastian Winkler s jejich třemi dětmi a personálem. V podkroví vznikaly pokoje pro zaměstnance. Kuchyně naopak zůstala v hlavní budově vily, stejně jako jídelna v prvním patře. Tam bude rodina dál společně stolovat. To byla podmínka Alicii Melzerové, než dala souhlas k přestavbě. Ale jak už to s řemeslníky bývá – i po nastěhování se tam pořád něco kutilo. Milostivá paní Elisabeth si nedávno posteskla, že tenhle dům asi zůstane věčným staveništěm. Fanny Brunnenmayerová jen zavrtěla hlavou a dál se věnovala těstu na špecle. Pro čtyři dospělé jedlíky a pět dětí ho bylo potřeba hodně. K tomu ještě zaměstnanci, a ti se také museli pořádně najíst. Pro panstvo se jako hlavní chod vařil hovězí guláš, služebnictvo bylo nuceno spokojit se špekovou omáčkou jako přílohou ke špeclím. V panském domě se totiž šetřilo, jak zněl pokyn, neboť časy byly všechno možné jen ne růžové; Německo se po prohrané válce nikdy pořádně nepostavilo na nohy. Vinu za to pochopitelně nesly vysoké reparace, které Německá říše musela platit vítězům světové války.

„Jakou koupelnu si milostivá paní Elisabeth přeje?“ vyzvídala Else, která se při hovoru výjimečně probudila z dřímoty. Stará panna měla už kolik let ve zvyku, že po vykonané práci si u stolu v kuchyni podepře hlavu rukama a usne.

„Jakou koupelnu si přeje milostivá paní?“ zasmála se Gertie. „Naprosto šílenou. Robert jí nasadil brouka do hlavy. Ona chce kapkovou koupel.“

Fanny Brunnenmayerová přestala míchat těsto, protože ji bolela ruka. Bylo jí už šedesát sedm, ale na odpočinek nechtěla ani pomyslet. Bez práce, jak jednou řekla, by zašla na úbytě, a proto se rozhodla, že bude pokračovat ve službě, dokud – až si Bůh usmyslí – nepadne mrtvá k zemi. Nejhezčí by podle ní bylo, kdyby předtím přichystala své mistrovské menu o pěti chodech a panstvo nešetřilo chválou nad jejím uměním. Potom by byla spokojená a ochotně odešla s kmotřičkou Smrtí.

„Co to je ta kapková koupel?“ chtěla vědět Else.

Gertie honem vyskočila, aby si z tmavé sukně utřela skvrnu od kávy s mlékem. Co pracovala pro milostivou paní Elisabeth jako komorná, dbala na své oblečení. Většinou nosila solidní černou, tu a tam tmavomodrou s bílým krajkovým límcem. K tomu si vyčesávala blond vlasy a nosila boty na podpatku, aby vypadala trochu větší.

„Kapková koupel?“ zasmála se. „To na tebe shora kape voda. Mají to v Americe. Říkají tomu sprcha.“

„Shora?“ podivila se Else. „Jako když stojíš na dešti?“

„No ovšem, Elso,“ uchichtla se Gertie. „Postavíš se nahá v parku, když prší. A pak máš kapkovou koupel.“

Else, jež kromě pobytu v nemocnici nikdy přes den neodložila korzet, při té představě zrudla jako krocan.

„Ach Gertie,“ máchla odmítavě rukou, „pořád ty tvoje hloupé vtipy!“

Fanny Brunnenmayerová se mezitím posadila ke stolu, vydatně hnětla těsto vařečkou a pěkně se u toho zapotila.

„Pojď sem, Liesel!“ zavolala ke sporáku, kam Liesel Bliefertová právě přiložila dvě brikety, aby se voda na špecle začala vařit.

„Už jdu, paní Brunnenmayerová!“

Augustina dcera Liesel pracovala ve vile už dva roky jako pomocnice v kuchyni. Byla hbitá, všechno hned pochopila a věděla sama, co má dělat, takže pokyny se jí musely dávat jen zřídka. Přitom vůbec nebyla ctižádostivá jako dřív Gertie, nýbrž úslužná, vždy příjemná a nikdy nekladla zvědavé otázky. Také to nepotřebovala, protože měla dobrou paměť a vštěpovala si do ní, jak se jídla připravují. Skutečně to byla ta nejšikovnější kuchyňská holka, jakou kdy Fanny Brunnenmayerová za celou svou životní dráhu kuchařky poznala. Samozřejmě s výjimkou mladé Marie Hofgartnerové, která ovšem už byla dávno paní Melzerovou. Ale ta již od začátku patřila do jiné sorty a dotáhla to až do panského stavu, přestože kdysi přišla do továrnické vily jako chudý sirotek.

„Jdi a pokračuj v hnětení těsta, Liesel,“ nakázala kuchařka a postavila před děvče dvě těžké místy. „A silou, aby bylo vláčné. Taky občas ochutnej, jestli je dost slané.“

Liesel vzala ze zásuvky u stolu čajovou lžičku a nabrala si trochu těsta. Ve vile se už první den naučila, že se těsto nenabírá prstem, nýbrž se ochutnává lžící.

„Takhle je to dobré.“ Kuchařka spokojeně přikývla. Samozřejmě že bylo dobré, Fanny Brunnenmayerová se totiž při kořenění nikdy nespletla, ale chtěla, aby se to Liesel naučila. Měla radost, když děvče učila rozličným věcem, neboť vskrytu doufala, že Liesel jednou zaujme její místo v kuchyni.

Gertie si toho všimla už dávno, a i když mezitím povýšila na komornou, měla na Liesel vztek. „Když do toho tak mlátíš,“ vyjela na ni kousavě, „tak by si jeden myslel, že se na někoho zlobíš. Snad ne na Christiana?“

„Proč zrovna na něho?“ opáčila Liesel rozpačitě a zastrčila si pod čepici pramen vlasů, který jí vyklouzl.

Gertie se jízlivě zasmála a udělalo jí radost, že Liesel celá zrudla. „To tady přece ví každý, že mezi vámi dvěma něco je,“ zdůraznila. „Na Christianovi je to poznat na dvě míle i proti větru, jak na tebe zamilovaně kouká, když tě vidí.“

„Nemáš nic lepšího na práci než tu kibicovat?“ zasáhla kuchařka. „Já si vždycky myslela, že seš nepostradatelná naproti u milostivé paní Elisabeth.“

Gertie uraženě odstrčila prázdný hrnek a vstala. „Ovšemže jsem nepostradatelná,“ nafoukla se. „Zrovna včera mi milostivá řekla, že neví, co by si beze mě počala. A vůbec, jsem tu jen proto, že mám pak žehlení, tak ne abyste mi nechala vyhasnout oheň.“

„To sis mohla odpustit,“ zavrčela kuchařka. „V mé kuchyni oheň pod plotnou určitě nikdy nevyhasne.“

Gertie kráčela ke schodům pro služebnictvo záměrně pomalu. Použitý hrnek nechala stát, ten ať si klidně umyje Liesel.

„Kde je vůbec Hanna?“ zeptala se jen tak mimochodem. „Ještě jsem ji za celý den neviděla.“

Fanny Brunnenmayerová vstala ze židle, aby se podívala na guláš, který stál na kraji plotny a už se jenom udržoval teplý. První kroky byly namáhavé, nohy jí dělaly potíže. Když musela dlouho stát, tak jí otekly.

„Kde by měla být? Je nahoře v jídelně a pomáhá Humbertovi s prostíráním,“ odsekla a popadla vařečku.

„Jo, tihle zamilovaní pod střechou Melzerovic vily,“ rýpla si Gertie. „Napřed Humbert a Hanna, a teď ještě Liesel s tím zahradníkem Christianem. To si našinec musí dávat pozor, aby se nenakazil. Viď, Elso?“

Ozval se tupý náraz, Else se svezla hlava, kterou si podpírala rukama, a bouchla do stolu.

„Ale teď už všichni ven!“ zaláteřila kuchařka a Gertie honem vyběhla do schodů.

„Že si tu hubu nevymáchanou musí pořád pouštět na špacír,“ zavrčela Fanny Brunnenmayerová nazlobeně. „Přitom tahle Gertie bývala dřív taková milá holka. Ale co je komornou, každý den mi víc a víc připomíná Mariu Jordanovou. Bůh jí buď milostiv, chudince, ale jedno soužení jsme tu už měli.“

Liesel si na tuhle komornou vzpomínala jen mlhavě, protože tenkrát byla ještě malá, když Jordanová tak hrůzně přišla o život. Zabil ji její manžel, zpustlý kumpán. Co se proslýchalo, pořád ještě dřepí v káznici a odpykává si svůj strašný zločin.

„Ach, já si myslím, že tu Gertie není šťastná,“ usoudila Liesel. „Chodí večer do kurzu, kde se učí datlovat na stroji.“

Tohle byla novinka i pro kuchařku, která jinak věděla o služebnictvu úplně všechno. To se podívejme, Gertie by ráda do kanceláře. A to se přitom vypracovala už na komornou. Patrně byla z těch, co nikdy nejsou spokojené.

„Je to ostuda,“ zavrčela Fanny Brunnenmayerová, jež stála u plotny s dřevěným prkénkem a kuchyňským nožem, protože voda se hned začne vařit a musí do ní nahrnout špecle. Měla na jazyku ještě něco, ale spolkla to, protože se přede dveřmi do kuchyně ozvaly spěšné kroky.

„Ježíšmarjá – to je Rosa s dětmi!“ vykřikla kuchařka na Liesel. „Dohlédni, ať se mi žádné nemotá u rozpálené plotny, až budu škrábat špecle.“

„Já na ně dám pozor, paní Brunnenmayerová!“

Děvče mělo ještě akorát tak čas přistavit kuchařce těsto, a už se dveře rozletěly a banda uličníků vtrhla dovnitř.

Bývaly v domě časy, kdy měly panské děti přísně zakázáno zdržovat se v kuchyni mezi zaměstnanci. Milostivá paní Alicia o tom příležitostně vyprávěla. Také později, když ve vile prováděla své rejdy guvernantka Serafina von Dobern, neměly děti v kuchyni co pohledávat. Nové mravy zavládly teprve potom, co se Elisabeth Winklerová, nejstarší dcera Melzerových, opět vrátila do rodného domu a přivedla na svět třetí dítě. Tentokrát holčičku. A její švagrová Marie Melzerová už vůbec nic neměla proti tomu, aby se Kurt, její vroucně milovaný potomek, s oběma bratranci Johannem a Hannem roztahoval po kuchyni.

„Žíííízeň!“ zaburácel pětiletý Johann, který byl u dlouhého kuchyňského stolu první. „Jablečný mošt, Brunni. Prosím!“

Z Johanna se vyklubal zrzek, což jeho matku Elisabeth zprvu naplňovalo hrůzou, ale za tu dobu si už zvykla. Zvlášť když se její prvorozený vyznačoval silným chlapeckým tělem a energickým charakterem. Čtyřletý, drobný Kurt následoval svého bratrance jako stín. Byli to nerozluční přátelé a Kurt často nocoval u své tety Lisy v přístavbě rezidence, protože chtěl mnohem raději spát a Johannem než se svými velkými sourozenci Dodo a Leem.

Za Johannem a Kurtem vešla do kuchyně Rosa Knickbeinová, kyprá a vždy přívětivá paní k dětem. Na ruce držela tříletého Hanna. Podnikla s dětmi procházku v parku a ti tři malí se pochopitelně chtěli za každou cenu napřed ukázat v kuchyni, než se půjdou nahoru převléct a umýt si ruce.

„Jeden jablečný mošt dostat můžete,“ rozhodla kuchařka. „Ale jenom půl sklenice, jinak byste pak nejedli špecle, poněvadž byste měli plný žaludek.“

Toto zdůvodnění ještě nikdy žádné dítě nezadrželo, aby se před jídlem pořádně nenapilo, ale Fanny Brunnenmayerová si to nechtěla u panstva rozlít, a proto před každého kluka postavila jen půl sklenice moštu. O nic víc a o nic míň.

„Já mám táááákhle velký žaludek,“ zafrflal Johann, a když ukazoval svoje velké břicho, převrhl hrnek od kávy na Gertie.

„Já ho mám ještě větší,“ vykřikl Kurt a rozpřáhl ruce. Else, jež se tím povykem probudila, tak tak stihla odtáhnout džbán s moštem.

„To jsou špecle, Brunni?“ Johann natáhl krk, protože kuchařka rychlostí blesku odkrajovala nožem nudličky a shrnovala je z prkénka do vařící vody.

„To jsou špačci,“ odpověděla Fanny Brunnenmayerová. „Budou vám pak poskakovat na talíři.“

Kurti chtěl vědět, jestli špačci na talíři taky umějí zpívat.

„Seš blbej?“ ušklíbl se Johann. „Špačci nezpívají, jenom pípají.“

„Píp, píp!“ zajásal Hanno, jenž seděl Rose na klíně a ta mu přidržovala skleničku, aby se nepokecal.

„Ty seš taky špaček,“ řekl Johann mladšímu bratrovi a dobromyslně se u toho usmál. „Špaček špindíra seš.“

„Néééé!“ bránil se malý Hanno nahněvaně. „Já nejsem špaček špindíra.“

Slovo ne se malý Hanno naučil už záhy, neboť pochopil, že ho musí nasadit na obranu proti staršímu bratrovi a o něco staršímu bratranci. Od té doby metal na Johanna svoje néééé při každé příležitosti, třebaže vůbec nerozuměl, o co vlastně jde. Ale jistota je jistota.

U plotny mezitím nastal velký frmol. Liesel lovila z hrnce hotové „špačky“ a nakládala je do jedné ze solidních mís pro panstvo, zatímco kuchařka nerušeně krájela další. V kuchyňské chodbě se objevil komorník Humbert, aby si oblékl tmavomodré sako se zlatými knoflíky, které nosil vždy, když servíroval nahoře. Humbert se po výletě na berlínskou kabaretní scénu kajícně vrátil do panského domu a s radostí mu svěřili právě uvolněné místo komorníka. S Hannou, kterou Marie Melzerová po těžkém úrazu v továrně vzala do vily, ho už léta pojilo vroucné přátelství. Viseli na sobě jako bratr a sestra, ale někteří klevetníci rádi tvrdili něco jiného.

„Hanno, ty nalej hovězí vývar do dvou z těch fajnových mís,“ komandovala kuchařka. „A dej tam trochu nakrájené petrželky, co je tamhle na prkénku.“

Hanna si pospíšila splnit pokyn. Bylo to dobromyslné milé stvoření, nikdy by jí ani nepřišlo na mysl, že jako pokojská není povinna dělat něco v kuchyni. Pomáhala všude, kde ji potřebovali, starala se o děti, Alicie Melzerové, kterou zbožňovala, nosila prášky proti bolení hlavy a klepala s Elsou koberce.

„Teď ale honem!“ zvolala Rosa Knickbeinová. „Dopij to, Kurti, musíme nahoru.“

Tři kluci s reptáním následovali svou pečovatelku z kuchyně do haly, aby se pak po panském schodišti odebrali do horních pater. Umýt ruce, převléknout se, učesat vlasy – ani jeden z nich tyhle zbytečné procedury nemohl vystát, leč babička Alicia na to přísně dbala, aby houf vnuků seděl u stolu pěkně oblečený a s čistýma rukama. Tak to chodilo za jejího mládí, tak to vštěpovala svým dětem, a i když se mezitím změnily časy a móda – tuto pěknou tradici chtěla střežit i nadále. Humbert odnášel mísy s polévkou do jídelního výtahu. Vzdor válečnému zranění na pravé ruce servíroval jídla tak elegantně a sebejistě, jak se to dosud žádnému komorníkovi v tomto domě nepodařilo. Jen když přišla bouřka, propadal panice a muselo se počítat s tím, že se mu vybaví vzpomínka na zákopy a ocelovou smršť, zaleze pod stůl a nebude schopen vykonávat svou práci. Světová válka, jíž se proti své vůli musel zúčastnit, na tak citlivém člověku, ale i na mnoha dalších, zanechala stopy.

Zatímco šel Humbert nahoru servírovat, Fanny nakrouhala poslední špecle a v pánvi rozpouštěla nakrájený špek s cibulí na omáčku. V kuchyni se znovu objevila Gertie, aby poobědvala společně se zaměstnanci, ale ohrnula nos a protáhla obličej.

„Fuj, tady to smrdí. Ten špek zamořil celou kuchyň.“

„Jestli to dámě nevoní, může se najíst vedle v prádelně,“ odsekla kuchařka.

„To já jen tak,“ ustoupila Gertie a posadila se na své místo. „Protože by mi pak milostivá paní mohla vytknout, že jsou moje šaty cítit kuchyní.“

„Mohlo by z nich táhnout něco horšího než moje dobrá špeková omáčka!“

Liesel vyndala z lednice zákusky pro panstvo a připravila je Humbertovi. Moučník z tvarohu a smetany, k tomu třešňový kompot zavařený loni. Z moučníku zůstal vyhrazen i kousek pro zaměstnance, třešňový kompot závisel na tom, jestli zbude něco po panstvu. Ale velkou naději si nedělali, protože hlavně ti tři kluci byli po třešních jako diví. A jestli v míse nějaké zůstanou, sní je Rosa Knickbeinová, která směla sedět u stolu, poněvadž teď držela na klíně roční Charlottu a musela dohlížet na Hanna. Liesel a Hanna naskládaly porce pro panstvo do jídelního výtahu a začaly pokládat na stůl talíře a příbory pro služebnictvo. Else se pomalu zvedla, aby přinesla z kredence pohárky na jablečný most, a zahradník Christian přišel dveřmi ze dvora, aby se rovněž zúčastnil oběda. Před časem byl zaměstnán u nešťastné Marii Jordanové, která vedla krám v Milchstraße. Po té hrůze, co se tam stala, našel na nějakou dobu zaměstnání v zahradnictví Gustava Blieferta, kde se potkal s Liesel a hned se do ní zbláznil. Někdejší hubený blond chlapec mezitím vyrostl v pohledného muže, práce na zahradě mu dodala široká ramena a mohutné svaly, leckterá děvčata po něm házela oči. Ale Christian měl v hlavě jenom Liesel, zvlášť od té doby, co mu Paul Melzer nabídl místo zahradníka v továrnické vile. Nastěhoval se do zahradnického domku, kde dřív bydleli Bliefertovi, starý vybydlený domek s velkou láskou a znalostí věci opravil a už jenom napjatě čekal, jestli Liesel bude mít chuť nastěhovat se do něho jako jeho manželka. Ovšem nikdo pořádně nevěděl, jestli už jí mladý zahradník učinil nabídku, protože pořád zůstával strašně plachý, snadno upadal do rozpaků a taky byl trošku skoupý na slovo. Proto si po stručném „dobrou chuť všem“ potichu sedl na svoje místo na konci stolu hned vedle lednice a upnul své roztoužené oči na Liesel, jež pokládala na stůl těžkou pánev se špekovou omáčkou.

„Zdravím tě, Christiane,“ zavolala na něj Gertie z druhé strany. „Pověsil sis na okno do ložnice pěkné kytičkované záclony, to se bude tvé nevěstě líbit.“

Christianovi zrudly uši, až je měl jako rak, a Liesel tak úporně zamíchala dřevěnou lžící omáčku, až trochu mastnoty vycáklo na Gertie.

„Dávej si majzla!“ zakřičela na ni a utírala si potřísněný rukáv. „Dneska ráno jsem si ty šaty vzala vyprané.“

„To je mi strašně líto,“ poznamenala Liesel a šibalsky se uculila. „Když já jsem zkrátka nemehlo.“

Oběd začal jako vždycky, chyběl pouze Humbert. Ten se k ostatním přidá později, až ho tam nahoře panstvo nebude potřebovat. Slova se ujala Gertie a s vážnou tváří vyprávěla, že pan Winkler, manžel milostivé paní Elisabeth, si dělá velké starosti o budoucnost Německé říše.

„Zase musela jedna vláda odstoupit, potom co se v Říšském sněmu nedokázali dohodnout.“

Nikoho u stolu ta zpráva neznepokojila. Else si přidala na špecle lžíci špekové omáčky, Hanna si v naprostém klidu nalila jablečný mošt. Střídající se vlády a věčné hašteření v Říšském sněmu byly v republice na denním pořádku. Mnohem horší byl rozmach a pochody komunistů a NSDAP. Také organizace Stahlhelm byla obávaná, protože její členové chodili v uniformách a měli obušky. Běda, když se dvě nepřátelské skupiny potkaly, to pak lítaly hadry a cucky. Mlátily naprosto bezuzdně jedna do druhé, a kdo měl tu smůlu, že se do takové bitky připletl, nezřídka skončil v nemocnici s přeraženými hnáty a zakrvácenou hlavou.

„Dříve, za císaře, by se tohle nestalo,“ poznamenala Else. „To tady ještě vládlo právo a pořádek. Ale co máme republiku, nikdo si není jistý vlastním životem.“

Nikdo neodporoval. Výmarská republika neměla v domě mnoho nadšených stoupenců, a to jak mezi zaměstnanci, tak u panstva. Především šéf firmy Paul Melzer nebyl s republikou spokojený. To jim tady dole říkali Humbert a Rosa Knickbeinová, kteří o patro výš leccos pochytili.

Takhle to nemůže dál pokračovat! vykřikoval tuhle milostpán. Nečiní se naléhavá rozhodnutí, protože žádná partaj nepřeje úspěch té druhé. Jako jediný bránil republiku Sebastian Winkler, kterého Gertie ráda nazývala „manžel milostivé paní Elisabeth“. Ale ani ten nebyl spokojený, protože komunisté neměli ve sněmu většinu.

„K čemu to rozčilování?“ zeptala se Fanny Brunnenmayerová pohrdlivě a vyškrábala z pánve poslední zbytky špekové omáčky. „Koneckonců vždycky nějak bylo a nějak zase bude, ne snad?“

Tím se téma politika smetlo ze stolu. Místo toho začala Hanna povídat, že čtrnáctiletého Lea teď vyučuje na konzervatoři slavná ruská klavíristka a jeho sestra Dodo každý den prochází noviny, jestli tam není něco o letectví.

„Dodo má album a lepí si do něho všechno, co najde o letadlech. Je do nich úplně zblázněná.“

„To přece není normální, aby ženská lítala letadlem,“ pronesla Else výtku a šťourala se přitom párátkem v zubech. „To je přece věc pro mužské!“

Gertie jí chtěla odporovat, ale do toho se vrátil Humbert a postavil na kuchyňský stůl mísu se zbytkem třešňového kompotu.

„Jéžiš, ono něco zbylo?“ podivila se Fanny Brunnenmayerová. „Panstvu ten kompot snad nechutnal?“

„To ano,“ odvětil Humbert s úsměvem. „Ale Johann převrhl jednu z těch solidních sklenic na víno a babička mu zakázala zákusek.“

„Chudáček nebohý,“ povzdychla si Hanna. „Takový milý kluk to je, ale zkrátka pořád takový pruďas.“

Fanny Brunnenmayerová, jež měla v kuchyni rozhodující slovo, přejela pohledem osazenstvo u stolu a dospěla k rozhodnutí: „Kompot dostane Christian. Ten zastává nejtvrdší práci, tak ať dostane něco sladkého. Tumáš, Christiane, nech si chutnat.“

Mladému muži to upřednostnění bylo trapné, ale netroufal si kuchařčinu nabídku odmítnout. Kompot by raději přenechal Liesel, ale netroufal si.

To už se Humbert usadil ke stolu a Hanna mu nandala porci špeclí se špekovou omáčkou. Komorník nebyl velký jedlík a tohle zrovna nemusel. Brzy s povzdechem sáhl do kapsy u vesty.

„Na,“ řekl a vytáhl dopisní obálku, kterou pak podal Hanně. „Dal mi to milostpán, přišlo to ranní poštou do továrny. Pro tebe.“

„Pro mě?“ opáčila Hanna nevěřícně. „To bude určitě omyl.“

„Jo? Tak se podívej,“ dala se slyšet Gertie, jež měla oči a uši všude, kde se dalo dozvědět něco zajímavého. „Ten je určitě od Alfonse Dintera z potisku látek, co už roky horuje pro naši Hannu.“

Hanna na Gertiny řeči nedbala, neboť se lopotně snažila rozluštit odesilatele a neslyšně u toho pohybovala rty. Fanny Brunnenmayerová spatřila, jak dívka náhle celá zbledla, a myslela si, že z jejích rtů odezřela jméno: Grigorij.

2

„Vidíš, teto Liso?“ pronesla Dodo celá rozrušená. „Messerschmitt stejně dál staví M 20. Zásadně vylepšili ocasní klapky, píšou tady.“

Elisabeth Winklerová seděla na pohovce, držela na klíně malou Charlottu a krmila ji krupičnou kaší. Malá lačně otvírala pusinku a při každé nové lžičce máchala buclatýma ručičkama. Marie už mnohokrát varovala švagrovou, že když bude dceru krmit moc často, Charlotte pak bude mít pořád hlad. Milovala zejména sladké zákusky a Lisa neměla to srdce odepřít jídlo své jediné dceři. Doufala, že holčička z dětských špeků určitě časem vyroste.

„Slyšelas mě, teto Liso?“ trvala na svém Dodo. „M 20 je dopravní letadlo, staví se tady v Augsburgu v Bavorských leteckých dílnách a pojme deset pasažérů. To je úžasné, nemyslíš?“

„A nezřítilo se už jednou?“ zeptala se Lisa nesoustředěně. Musela dohlížet, aby jí Charlotte, která se před několika dny rozhodla, že už bude jíst sama, nevyrazila lžičku z ruky.

„Ano, to bylo při prvním letu před dvěma roky. Ulomily se řídicí klapky,“ přiznala Dodo. „Jenže to už se znovu nestane, a proto chce Německá Lufthansa koupit tři letadla. Až budu pilotkou, teto Liso, poletíte se mnou do Ameriky.“

Zatímco o tom vykládala, chystala se vystřihnout z Augsburger Neueste Nachrichten článek do sešitu, kam si nalepovala všechno, co mělo něco společného s letectvím.

„Počkej, Dodo!“ vykřikla teta. „Sebastian ty noviny ještě nečetl, můžeš si ho vystřihnout až večer.“

„Záleží na tom, co píšou na druhé straně.“ Dodo svraštila čelo a obrátila list. „Tam jsou jenom úmrtní oznámení, ty strýček Sebastian určitě nečte.“

„Pro mě za mě, tak si tu fotku vystřihni.“

Lisa vyškrábla z talíře zbytek kaše, dala ji malé a pak jí bryndáčkem utřela upatlanou pusu. Nato dcerku postavila na nohy a Charlotte se kolébala po obýváku. V bílých šatičkách s volánem vypadala jako baculatý andělíček se zlatými vlnitými vlasy.

Dodo bylo v únoru čtrnáct. Na svůj věk byla veliká, ale její štíhlé tělo ještě nevykazovalo ženské tvary. Dodo tomu byla ráda, jak pořád zdůrazňovala. Vlnité blond vlasy si dala ostříhat na bubikopf, který jí skvěle padl a k mladistvé bytosti se skvěle hodil.

Právě dovystřihla vzácnou fotografii, když do obývacího pokoje vešla Hanna. „Dodo, máš jít laskavě k babičce. Ráda by šla na malou procházku do parku a potřebuje doprovod.“

Dodo protáhla obličej. Procházky s babičkou nepatřily zrovna k jejím oblíbeným činnostem. Byla to nuda, poněvadž se muselo chodit strašně pomalu a o letadlech se s ní vůbec nedalo mluvit. Naopak, kdykoli s tím začala, uslyšela, že mladé děvče se má zajímat raději o hezké šaty a dobré chování ve společnosti.

„Proč s ní nejde do parku Leo?“

„Tvůj bratr musí cvičit na klavír. Paní Obramová chce, aby zahrál na příštím koncertu konzervatoře.“

„Leo má vždycky nějakou výmluvu,“ zareptala Dodo. Rezignovaně si vzala vzácný výstřižek a vrátila Hanně nůžky, aby je uklidila zpět do zásuvky v psacím stole.

„Ach ano,“ obrátila se kuchyňská pomocnice na Elisabeth Winklerovou. „S prominutím, milostivá paní, málem bych zapomněla. Dole v hale čeká paní Grünlingová.“

„Panenko skákavá, Hanno!“ reagovala Lisa vyčítavě. „Proč to neřekneš hned? Uveď ji nahoru ke mně a dej vědět v kuchyni. Objednej čaj a sušenky. Ale čaj ne moc silný, jinak z toho bude mít Serafina bušení srdce.“

Hanna honem popadla dětský talíř i se lžičkou, vrátila nůžky na místo a chvátala z pokoje. I Dodo měla najednou naspěch, neměla sebemenší chuť potkat se s paní Grünlingovou. Bylo to tím, že bývalá guvernantka Serafina von Dobern v ní pořád ještě vyvolávala chmurné vzpomínky.

„Přeji vám příjemný čajový dýchánek, teto Liso,“ utrousila škodolibě ještě ve dveřích. „Dávej si pozor, aby tě nekousla!“

„Drzoune!“ zasmála se Lisa a vstala z pohovky. Chopila se své nejmladší, která ulepenými prstíčky zpracovávala naleštěnou biedermeierovou komodu, a podala jí jedno látkové zvířátko, jakých se v obývacím pokoji povalovalo plno. Charlotte, která zpočátku protestovala, si láskyplně přitiskla k srdci bílého méďu. Lisa s dojetím pozorovala svou malou holčičku a cítila hlubokou vděčnost osudu, že ji po dlouhém bloudění přivedl k naplnění života. Sebastian byl milující manžel a otec, jemuž přivedla na svět tři zdravé děti, a všichni žili v bezpečném lůně ve velikém domě továrnické rodiny. Ano, Lisa se časem dokonce stala středobodem rodiny, neboť Marie byla celé dny zaměstnaná svým módním salonem, matka pomalu stárla a byla velice ráda, že z ní Lisa sňala organizaci života v domě. Zde, ve vile, ji potřebovali a milovali, a ona tuto lásku předávala dalším lidem.

K těm už znovu patřila její přítelkyně z mládí Serafina rozená von Sontheim, vdova po majorovi von Dobern. Po manželově smrti prodělala těžké období, octla se i s matkou bez prostředků a byla nucena protlouct se jako guvernantka.

Její přísné pruské představy o výchově zůstaly dodnes pro Mariina dvojčata Dodo a Lea zlou vzpomínkou a také na nich ztroskotalo přátelství s Lisou. Ta si od přítelkyně z mládí nenechala nic předepisovat, a naopak prosadila její propuštění z místa guvernantky. Vzájemný kontakt se na několik let přerušil.

Lisa už vlastně nepočítala s tím, že Serafinu v melzerovské vile ještě někdy uvidí. Ale teď se všechno událo úplně jinak. Bývalá guvernantka přijala místo jako hospodyně u advokáta Grünlinga, a netrvalo dlouho a stala se paní Grünlingovou. Manželství zůstalo bezdětné, ale nezdálo se, že by kvůli tomu bylo nešťastné. Grünling měl už svá bouřlivá léta za sebou, a nejenže se ochotně podvolil Serafinině vládě, nýbrž se přímo radoval, že mu žena organizuje život a pevnou rukou ho dovedla zpět na cestu ctnosti. Serafina se jako už paní Grünlingová rozhodla vydobýt si za každou cenu své bývalé společenské postavení, a tak se také ohlásila své staré kamarádce Lise. Samozřejmě že Serafina chtěla v prvé řadě navázat spojení s respektovanou rodinou Melzerových, která v augsburské společnosti hrála velkou roli. A jelikož Lisa byla se svým současným životem vcelku spokojená a nikomu nic nevyčítala, tak se obě domluvily a Serafině se už dvakrát dostalo pozvání do vily na čaj. Návštěvu na oplátku Elisabeth Winklerová odmítla.

„Má milá dobrá Liso!“ zvolala Serafina teatrálně, když jí otevřeli dveře. „Vypadáš naprosto skvěle! A ten kouzelný malý andílek, v tvé náruči. Panebože, vypadá, jako kdyby ji namaloval Raffael. Taková růžová a baculatá, celá maminka!“

Serafina už dříve do svých přehnaných komplimentů ráda míchala malé narážky, ale Lisa si předsevzala, že to přehlédne. Dobrá, Charlottu odstavila od prsu teprve před dvěma měsíci a tělesné tvary měla pořád ještě kypré. Ale následující měsíce přebytečná kila shodí, to si pevně předsevzala. Nechala se tedy od své přítelkyně trpělivě objímat, přičemž malá Charlotte okamžitě začala řvát, když jí Serafina přejela studenými prsty po tvářičce.

„To je hezké, že jsi mě navštívila, Serafino. Promiň, Lotynka je poslední dobou poněkud ostýchavá. Sedni si prosím, vezmi z křesla toho plyšového psa a polož ho na pohovku. Ach ano, je tam ještě to červené kousátko, už jsem se divila, kde zůstalo.“

Serafina se mírně usmála, pohodila zvířátko a kroužek na pohovku a přejela rukou polstrování, než si sedla. Co byla paní Grünlingovou, nosila drahé moderní šaty a trochu přibrala, což jí slušelo. Vyschlá upjatá guvernantka v šedivých šatech byla tatam – nyní vystupovala jako zámožná dáma, která dává najevo svůj šlechtický původ.

„Tenhle obývák je učiněný dětský ráj,“ pokračovala. „Malá Hanna ti tu nikdy neuklízí?“

„Ta už vlastně nepatří ke mně, Fíno, ale do domácnosti mé švagrové. A paní k dětem je zrovna s kluky na procházce.“

Lisu namíchlo, že musela Serafině vysvětlovat nepořádek v obýváku. Naštěstí právě přišla Hanna a začala prostírat stůl.

„Promiňte mi, paní Grünlingová, že jste musela čekat,“ pronesla se špatným svědomím a sklidila za to blahosklonný úsměv.

„Aspoň jsem měla příležitost prohlédnout si ty nádherné obrazy v hale, drahá Liso,“ nadhodila paní Grünlingová. „Matka tvé švagrové byla opravdu neuvěřitelná umělkyně! Zajisté to nejsou obrazy pro každého a Paul byl skutečně odvážný, že je rozvěsil ve vestibulu.“

„Marie je na svou matku velice pyšná,“ bránila Lisa svou příbuznou, i když některá díla považovala ze velmi výstřední. Dokonce i Marie některé obrazy, které nebyly určeny pro dětské oči, svěřila jako trvalou zápůjčku městskému muzeu, a další, už tolerovatelné, visely v méně nápadných místnostech, jako je kancelář nebo její a Paulova ložnice. V jídelně ovšem Alicia nechtěla strpět ani jediný z obrazů Luisy Hofgartnerové, načež Paul hned tři odnesl do továrny, kde mu zdobí pracovnu.

Hanna nalila čaj, postavila na stůl talíř s pečivem a odvedla malou Charlottu.

„Žiješ tak příjemně,“ usoudila Serafina a míchala si do sladkého čaje smetanu. „V ústraní s půvabnými dětmi. Vlastně jsem doufala, že se potkáme v Umělecké jednotě. Konala se tam vernisáž, která by tě určitě zajímala.“

„Já vím, ale chodím někam jen zřídka,“ namítla Lisa. „Společenský život se mi odcizil a nemám ráda ty bezduché hovory, vytahování jednoho před druhým a celé to zbytečné divadlo, které se tam předvádí. V životě je spousta důležitějších věcí.“

„Zajisté, má milá,“ souhlasila Serafina. „Máš skvělého manžela, který společenským životem pohrdá a raději se stará o rodinu. A vedle toho si dokonce najde čas zasazovat se o nešťastné lidi, kteří nemají práci. Tvůj Sebastian je idealista. Doufejme, že mu jeho angažmá pro komunistickou stranu nezpůsobí potíže.“

„To určitě ne, Serafino,“ vrátila jí Lisa a předklonila se, aby někdejší přítelkyni přistrčila talíř se sušenkami. „Sebastian si je své odpovědnosti za rodinu plně vědom.“

„O tom jsem přesvědčená,“ souhlasila rychle Serafina, a výraz ve tváři ji za tu lež potrestal. „Představ si, můj drahý Albert mi včera říkal, že tvého muže viděl na jedné z těch manifestací rudých frontových bojovníků. Pochodoval s transparentem vedle uniformovaných.“

Serafina se na moment odmlčela, aby se mohla napít čaje. Pochválila, jak je dobrý. Lisa ji vůbec neposlouchala. Představa, že Sebastian se účastnil takové nebezpečné demonstrace, ji zasáhla do srdce. Bože – přece jí pevně slíbil, že něco takového nikdy neudělá!

„To je zhola nemožné, Serafino,“ vymáčkla ze sebe s nejvyšší námahou.

„Já jsem Albertovi hned řekla, že se musel zmýlit,“ zvolala Serafina. „To se může snadno stát, protože Sebastian se oblečením a chováním neliší od dělníků. Právě že je to člověk pevných zásad, a to je na něm neocenitelné, má drahá.“

Ne, Serafina se vůbec nezměnila. Dařilo se jí stejně jako dřív zasahovat Lisina bolavá místa a šťourat se v nich. Sebastianovo rozhodnutí vzdát se postavení účetního a místo toho nastoupit jako obyčejný dělník v tkalcovně způsobilo svého času velkou roztržku s Paulem. Působil přece dřív jako učitel a knihovník. Mezitím se už v celém městě rozkřiklo, že švagr ředitele továrny se obléká jako dělník. Sebastian se sice nikdy neúčastnil společenských záležitostí, zato byl členem komunistické strany a zasedal v závodní radě továrny, kde neustále kladl nové nesplnitelné požadavky, jež měly zlepšit život dělníků. Paul s tím měl věčně mrzutosti a Alicia ustaraně prohlásila, že je to tím, když někdo uzavře sňatek pod svůj stav. Pouze Marie byla názoru, že lidi jako Sebastian nelze nutit k životu, který jim není vhod. To by ho zničilo. Lisa smýšlela stejně. Milovala svého muže a bránila ho jako lvice proti všem, kdo ho kritizovali.

„Náš svět by byl lepší,“ promluvila Lisa z přesvědčení, „kdyby si každý z nás vzal k srdci ideál bratrskosti a nezištnosti. Tak jak to hlásal náš Pán Ježíš Kristus v kázání na hoře. Potud je idea komunismu hluboce křesťanská představa!“

Takhle jí Sebastian vysvětlil souvislost mezi křesťanstvím a komunismem a ona si to dobře zapamatovala, aby to pak mohla při vhodných příležitostech předhazovat jeho kritikům. Proti kázání na hoře koneckonců nemůže nikdo nic namítat. Bohužel od své partnerky v hovoru nesklidila než shovívavý úsměv, což ji ještě víc proti Serafině popudilo a vrátilo ji k dřívějším, zdaleka ne tak přátelským citům. Když to muselo být, Lisa se dokázala pěkně rozohnit.

„Kdo by si to kdysi pomyslel, má drahá Serafino, že se my dvě jednou opět setkáme jako šťastné manželky a budeme spolu pít čaj,“ poznamenala s hranou rozjařeností. „Paul tuhle říkal, že advokát Grünling je úplně jiný člověk od té doby, co se oženil.“

Serafina se z té chvály očividně zaradovala, koneckonců se k svému společenskému vzestupu tvrdě propracovala. Kolovaly fámy, že Grünling zpočátku se svou dámou vůbec nebyl spokojený a dokonce se prý zaobíral myšlenkou, že se s tou dračicí rozejde. Leč Serafina zjevně pochopila, jak svého chlebodárce přesvědčit o svých kvalitách, údajně především na poli erotiky, o čemž také kolovaly drby.

„To tvůj bratr řekl moc hezky, Liso. Můj Albert je v hloubi duše dobrotivý a láskyplný člověk. Potřeboval zkrátka mít po svém boku spolehlivou osobu, která jeho dobré vlohy přivede k rozkvětu.“

Strojeným pohybem si vzala jednu z nabízených oříškových placiček a vsunula ji do úst. Lisa jí věnovala úsměv a vypálila naostro.

„Paul je dokonce názoru, že tvůj Albert příliš vyměkl, než aby mohl i nadále právnicky spravovat tovární záležitosti. Víš přece, že advokát musí pozici svého mandanta zastávat energicky.“

Lisa uslyšela tupé prasknutí. Serafina právě kousla do keksu a muselo se něco stát, protože si rychle přikryla pusu.

„Och, Fíno!“ vykřikla polekaná Lisa. „Snad sis nějak neublížila? Tyhle lískové oříšky jsou trochu tvrdší, když se vytáhnou z trouby.“

Serafina neodpověděla. Trochu žvýkla, vytáhla z váčku kapesník a natočila se tak, aby Lisa neviděla, co dělá. Jak se zdálo, vyplivla nakousnutý keks.

„Tvrdý jako kámen,“ zašumlovala a utřela si ústa. „K nevíše, že personál něco takového pšinese na stůl!“

„To je mi strašně líto, Fíno!“

Lisa se nad tou nehodou upřímně vylekala, ale její soucit měl své meze. Dolila Serafině čaj a slíbila, že kuchařku pokárá, a požádala návštěvnici, aby si nenechala kazit pěkné odpoledne.

„Nechceš použít naši koupelnu? Sice ještě není úplně hotová, ale je tam veliké zrcadlo a mramorové umyvadlo.“

Serafina ji rázně přerušila a odmítla. „Bohuhel už muším jít,“ oznámila nezřetelně. „Mám eše něhaké háševy a echci e zd’hoat o omásích ohiností.“

„Samozřejmě.“ Lisa pokrytecky přikývla a nijak se neměla k tomu, aby Serafinu zadržela. „Snad se zase někdy uvidíme,“ pronesla chladně.

„Chistě, á ilá… A iď, že Aul luvil o Aletovi chen ak chertem, ne?“

„Ó ne, myslel to naprosto vážně.“

Byla to pravda jenom napůl, protože Paul tu poznámku pronesl zpola vážně a zpola v legraci, ale Lisa i přes tu drobnou nehodu se sušenkou prostě nebyla ochotna ustoupit. Serafina až příliš razantně využila jejích obav a rozloučila se. Viditelně zbledla, vydala ze sebe už jenom chabé adieu a odebrala se ke dveřím.

„Hanno! Paní Grünlingová odchází!“

Místo Hanny se objevila Gertie, která před návštěvou udělala zdvořilé pukrle a šla s ní naproti do hlavní budovy, aby ji doprovodila ze schodů do haly. Tam Serafině pomohla do kabátu. Hned nato se vrátila do obývacího pokoje Winklerových sklidit nádobí po čaji.

„Propána, to jsou věci,“ zavrtěla hlavou. „Chudák paní Grünlingová! Ulomila si zub. Tady vpravo nahoře má mezeru.“

„To je nepříjemné,“ pronesla Lisa a tvářila se nevinně. „Inu, ona má ty zuby stejně mizerné, ale její zubař jí určitě pomůže. A řekni paní Brunnenmayerové, že ty keksy upekla moc tvrdé.“

„Zajisté, milostivá paní.“

Lisa vstala a přešla k oknu, aby se podívala na Rosu a chlapce. Co v tom parku tak dlouho provádějí? Byl sice slunný den, jaro bylo cítit ve vzduchu a na trávnících rašily ostrovy fialových krokusů a žlutých narcisů. Přesto bylo dosud chladno a půdu pod jalovcovými keři pokrývala bílá zmrzlá jinovatka, která tam zůstala od noci.

Když otevřela okno, k uším jí dolehl vzrušený křik. Propánajána! To byl Sebastian, hrál dole s kluky fotbal. A co to tam vyvádějí? Hlavně aby to nespatřila mamá. Ta byla názoru, že fotbal je jen pro dělníky a prostý lid. Teď tam s nimi hráli zahradník Christian a šestiletý Fritz Bliefert, Augustin nejmladší. A jak se u toho honili. Kluci už měli pěkně zablácené kalhoty, jak pořád padali, a dokonce i Sebastianovo oblečení se nacházelo v žalostném stavu. To mu ovšem nebránilo sebrat Christianovi míč. Ti chlapi! Všichni jsou to velké děti.

S úlevou spatřila, že Rosa drží zmítajícího se Hanna na ruce a nepustí ho na zem. Má pekelný strach, že by se k té zběsilé vřavě chtěl přidat.

„Roso!“ zavolala Lisa dolů. „Přines Hanna nahoru. A ty ostatní vezmi s sebou.“

Sebastian uslyšel její volání. Podíval se nahoru a radostně jí zamával. Potom zatleskal a prohlásil zápas za ukončený. Lisa zavřela okno. Za necelou hodinu musí všichni umytí a převlečení do čistého nastoupit ke společné večeři – mamá nerada čeká. Hanna obstará vykoupání, Gertie garderobu.

Když z hlavní budovy zazněl jídelní gong, Sebastian si ještě honem oblékl šedivý domácí kabátek, který mu Lisa koupila. Byl to kompromis, který v Aliciiných kritických očích jakž takž obstál, neboť její zeť striktně odmítal chodit ke společnému stolu v obleku, jak bylo ve vile zvykem. Sebastian shledával dost potupným už to, že mu Lisa na začátku manželství vnutila obleky po svém otci, v nichž se cítil příšerně. Tehdy jí řekl, že v žádném případě nechce skrývat svůj původ a přesvědčení. Jinak by se nemohl s čistým svědomím podívat do zrcadla.

A zatímco Rosa a Hanna už odešly s dětmi naproti, obrátila se Lisa na svého muže s otázkou, která ji od Serafininy návštěvy tížila na duši.

„Pověz, můj milý, je možné, že jsi nedávno pochodoval v jednom z těch průvodů vaší strany a nesl transparent?“

Lhát Sebastian neuměl a zatvářil se provinile.

„Byla to jen přátelská služba,“ ujišťoval ženu rozpačitě. „Šel jsem náhodou kolem a jeden známý si postěžoval, že už ho strašně bolí ruce a jestli bych ten transparent nemohl chvíli nést. Nešlo odmítnout, to snad chápeš.“

„A co na něm bylo napsáno?“

Sebastian pokrčil rameny a znejistěle se usmál. „Myslím, že tam stálo Všechnu moc pracujícímu lidu. Ale přísahám ti, Liso: o pár ulic dál jsem mu ho zase předal.“

„Ach Sebastiane,“ pronesla vyčítavě. „Prosila jsem tě, abys do takových průvodů nikdy nechodil. Víš, jak se o tebe bojím.“

Něžně ji objal a políbil na čelo. „Pochop to, miláčku. Brzy se mohou konat nové volby do Říšského sněmu. Musíme ukázat, že tu jsme, a projevit sílu. Ti druzí to přece dělají taky.“

„Ne, Sebastiane!“ zvolala Lisa energicky. „V žádném případě nechci, abys…“

Jídelní gong zazněl uprostřed Lisiny věty a její muž využil situace. Vzal ji za ruku a táhl ji do hlavní budovy.

„Tak honem. Nesmíme je přece nechat čekat.“

3

„Paní doktorko? Měla byste chvilku čas?“

Tilly von Klippstein se na chodbě zastavila a nahlédla do pokoje, jehož dveře byly otevřené. V prostřední posteli ležela hubená stará žena a zvedla ruku, jako když se školačka nesměle hlásí o slovo. Právě se odklízelo nádobí po obědě.

„Paní doktorka má práci, paní Kannebäckerová,“ napomenula pacientku sestra Martha. „Lékaři v nemocnici tu nejsou jenom pro vás!“

Tilly pokárání ignorovala a vstoupila do pokoje. Stály tam těsně vedle sebe čtyři postele. Nalevo okno, vpravo u zdi umyvadlo. U dveří dvě dřevěné židle pro návštěvy. Tašky a kufry s osobními věcmi měli pacienti zastrčené pod postelí.

„Copak je, paní Kannebäckerová? Bolí vás něco?“ zajímala se Tilly.

Stařena to popřela. Měla těžce nemocné srdce a špatně dýchala, ale nikdy si na to nestěžovala. Její utrpení prozrazovaly pouze veliké světlemodré oči, které ve vpadlém obličeji působily tak dětsky a bezmocně.

„Chtěla bych vám ještě něco říct, paní doktorko,“ zašeptala stařena a pokynula lékařce, aby přišla blíž. Tilly zaváhala, volali ji k případu zranění lebky, který přivezli dnes brzy ráno. Příjem dělal její kolega doktor Heinermann, ale jak se zdálo, něco nebylo v pořádku. Přesto se rozhodla věnovat paní Kannebäckerové pár minut a teprve potom přejít na mužské oddělení. Postel nalevo byla prázdná, pacientka dnes ráno zemřela. V obou zbylých ležely selky, které se zranily při práci.

„Co mi chcete říct, paní Kannebäckerová?“ Tilly se sklonila k stařeně a vzala ji za ruku. Měla ji studenou, pod vrásčitou kůží byla cítit každá kůstka.

„Víte, paní doktorko,“ zašeptala stará paní, „já si z toho nic nedělám. Rozumíte? Nebojím se umřít.“

Tilly věděla, jak je pacientčin stav špatný, ale přesto ji ta slova zabolela. Za těch pět roků, co byla lékařkou na klinice ve Schwabingu, se pořád ještě nenaučila zůstat vůči smrti lhostejná.

„Paní Kannebäckerová,“ řekla povzbudivě, „nikdo tu přece nemluví o umírání. Jste tu proto, abychom vás zase postavili na nohy.“

Stařena umíněně zavrtěla hlavou a usmála se na lékařku, jako by to věděla lépe. Nejspíš měla pravdu, ale to si Tilly nechala pro sebe.

„Je to tak v pořádku. Jsem ráda, že už bude konec,“ řekla potichu. „Proč mám ještě žít? Můj drahý muž a oba synové už tu dávno nejsou, nechali mě samotnou…“

Jednou vyprávěla Tilly, že její manžel a oba synové padli ve válce. Muž hned na začátku a krátce po něm oba chlapci, kterým bylo právě osmnáct. Zemřeli v týž den, jako by se na tom domluvili. Jeden v Rusku, druhý ve Francii. Matka zůstala sama a bez prostředků, protože obchod s barvami jejího muže po válce zkrachoval.

„Ale jistě máte přátele nebo příbuzné,“ namítla Tilly, jež si připadala bezmocná. „A to je vždycky důvod žít, paní Kannebäckerová.“

Selka na vedlejší posteli začala hlasitě chrápat, na chodbě břinkalo nádobí, které nosili z pokojů a skládali na vozík, kterým ho odvezou do kuchyně.

„Nikdo už tu není,“ řekla stařena. „Deset roků jsem pracovala v továrně. Ranní a odpolední šichty. Dvakrát jsem byla nezaměstnaná. Jedla jsem v polévkovém ústavu a v zimě topila nábytkem z obýváku. Sousedka mi občas přinesla vajíčko nebo hrnek mouky. To bylo všechno, jinak jsem byla sama. Ale měla jsem vzpomínky a s těmi jsem žila. Toulala ses po slunečné straně života, říkala jsem si. Teď musíš přejít na tu stinnou.“

Poslední slova zašeptala jen s velkou námahou. Nyní ztěžka dýchala a mlčela. Tilly jí stiskla ruku a pošeptala, že stín určitě nepotrvá věčně a že zase přijdou lepší časy. Pacientka přikývla a vytáhla zpod přikrývky druhou ruku.

„Tohle bych vám chtěla dát, paní doktorko,“ zašeptala. „Protože jste tak hodný člověk a naslouchala jste mi.“

Otevřela dlaň, v níž se zalesklo zlato. Tilly zmateně hleděla na malý přívěsek s červeným kamenem připevněný na útlém zlatém řetízku.

„To nejde, paní Kannebäckerová,“ odmítla Tilly. „Nesmím přijímat dárky od pacientů.“

„Vezměte si ho prosím! Až budu mrtvá, někdo mi ho jednoduše serve z krku. A já chci, abyste ho dostala vy. Dal mi ho můj muž k zásnubám. Ať vám přinese štěstí.“

Tilly zabolelo u srdce, že staré paní toto přání splnit nemůže. Vedení nemocnice bylo přísné a mohlo by ji to stát místo. Naštěstí se v tom okamžiku rozletěly dveře a na prahu se objevila statná postava sestry Marthy.

„Paní von Klippstein se žádá na mužské oddělení,“ ohlásila stručně a zůstala vyčkávavě ve dveřích.

„Už jdu, sestro Martho.“

Tilly se na rozloučenu sklonila k pacientce, pohladila ji jemně po čele a slíbila, že k ní později ještě přijde. Nato odešla se sestrou Marthou a chvátala po schodech nahoru na mužské oddělení.

Práce v nemocnici nebyla jednoduchá. Kromě Tilly v ní působily jenom další dvě lékařky. Obě nastoupily před rokem, ovšem měly už za sebou promoci a jedna z nich byla dcerou vrchního chirurga. Tilly se tenkrát promoce vzdala. Bylo pro ni důležitější pracovat jako lékařka a pomáhat nemocným lidem než se honosit titulem. Mezitím už svého rozhodnutí litovala, neboť hlavně sestry ji bez doktorského titulu nebraly jako plnohodnotnou. Měly mezi sebou v nemocnici přísnou hierarchii, v přidělených pracovních sektorech byly neúprosné a někdy si dokonce dovolily dávat pokyny mladým lékařům. Vůči starším doktorům nebo šéflékařům se naopak projevovaly úslužně, hrbily se a usilovaly o jejich přízeň. Protože to byli muži. Příležitostně se některé hezké mladé sestře podařilo některého doktora ulovit za manžela, ovšem jen zřídka. Častěji to byly krátké a skoro vždy nešťastné milostné aféry, o kterých si celé osazenstvo šuškalo s rukou na ústech. Žena v bílém lékařském plášti jim byla prostě podezřelá, budila žárlivost a závist. Prosadit se mezi sestrami bylo těžké. Tilly se to za pět let klinické praxe podařilo pouze v jediném případě. Většina sester se k ní stavěla roztrpčeně nepřátelsky a mimo jiné i sestra Martha.

Velké nemocniční hodiny na zdi ukázaly mladé ženě, že jsou tři a její normální služba tím pádem skončila už před půlhodinou. Nebylo divu, že se cítila tak unavená. Od časného rána skoro nic nejedla, volali ji od jednoho pacienta k druhému a mezitím běhala na urgentní příjem, pro který byla s jedním kolegou rovněž kompetentní. Před hodinou tam dopravili mladého muže se zraněním na hlavě. Dosud se o něj staral doktor Heinermann. Ale teď se zdálo, že má nějaké pochybnosti, a tak dal zavolat Tilly.

Stál u lůžka v pokoji číslo čtrnáct, kde mladý muž ležel, a vyšetřoval pacienta.

„Má poruchu zraku a trpí závratí,“ vysvětlil jí kolega stručně.

„Dělal se rentgenový snímek?“

„Samozřejmě. Bez nálezu. Patrně jde o následky otřesu mozku. Vstal a chodil, dokonce se snažil otevřít okno.“

Mladý muž vypadal jako silák, povoláním kočí rozvozu piva. Zranění si přivodil při hádce s jedním kolegou ve stavu opilosti. Po ráně pěstí upadl dopředu a narazil hlavou do tyče. Kdo má takto tvrdou lebku, u toho následky podobných nehod zpravidla odezní během pár dnů.

„Krvácel jste z nosu celou tu dobu?“ zeptala se Tilly mladého muže, jenž si opět vzal nemocniční ručník, aby do něj chytal krev, která mu tekla z nosu.

„No ovšem. Pořád to nechce přestat.“

Tilly si nechala podat buničitý ubrousek, zachytila na něj pár kapek tekutiny a poznala, že se kolem krve tvoří průhledný okraj. Mozkomíšní mok!

„Podívejte se, pane doktore.“

Heinermann upřel zrak na ubrousek a pak se rozzlobeně podíval na Tilly, jako by to byla její vina. Zlomenina spodiny lebeční. Toho si přece musel všimnout sám.

„Zůstaňte klidně ležet, pane Kuglere,“ nařídil kolega. „A v žádném případě nevstávat a nechodit. Teď vás ještě vyšetří primář.“

„Co? Ještě další doktor? Já myslel, že můžu zejtra domů. Poněvadž Mariele, to je moje nevěsta, mi chce uvařit uzený s knedlíkem.“

„Zítra to asi ještě nepůjde, pane Kuglere. Vaše nevěsta vás přece může navštívit tady v nemocnici.“

„A co když ty knedlíky budou dávno snědený?“

Poté co lékaři odešli z pokoje, kolega se na moment zastavil a podíval se na hodinky.

„To je hloupé,“ pronesl. „Vy už máte po službě, že? To máte štěstí. Já se o tu záležitost postarám. Profesor Sonius nebude nadšený, že teď musí operovat.“

Tilly souhlasila, byla moc unavená, než aby vše mohla dál sledovat. Kromě toho už bylo půl čtvrté. Jenže by moc ráda viděla rentgenový snímek. Ne že by kolegovi chtěla něco vytýkat, čistě z vlastního zájmu. Poznala by zlomeninu spodiny lebeční?

„Taková věc se může stát vždycky,“ utěšovala ho. „Na operaci ještě není pozdě.“

„Samozřejmě že ne,“ odvětil a spokojeně se usmál. „Hezký večer, paní von Klippstein.“

Otočil se na podpatku a uháněl, až se mu rozevlál plášť. Tilly se odebrala do lékařského pokoje, aby se převlékla. Ale když se postavila před svou skříňku, vzpomněla si na paní Kannebäckerovou, a i když byla vyčerpaná a ráda by už nemocnici opustila, sešla ještě jednou dolů na ženské oddělení. Dveře do pokoje byly otevřené a dvě mladé sestry z něj právě odcházely.

„Ach, paní von Klippstein, to je dobře, že jdete.“

„Copak je?“

„Paní Kannebäckerová zemřela. Muselo to jít velice rychle, pacientky vedle si toho vůbec nevšimly.“

Měla lehkou smrt. Tilly ji rychle ohledala a v obličeji staré ženy spatřila osvobozující úsměv. Už to nastalo, stíny pominuly a ona je už navždy ve světle.

Vrátila se dlouhými unavenými kroky do lékařského pokoje vyplnit úmrtní list. Svlékla si bílý plášť a chtěla si jej pověsit do skříňky, ale vtom na jedné kapse nahmatala něco mírně vybouleného. Sáhla dovnitř – a našla řetízek s rubínovým přívěskem. Malé srdíčko zasazené do zlata a opatřené ouškem.

Ať vám přinese štěstí, říkala ta stařena. Ta mazaná osoba jí ho strčila do kapsy, zatímco hovořila se sestrou Marthou.

Tilly zaváhala, a potom si řetízek pověsila kolem krku. Byla to památka na milého člověka, a proto ho bude nosit. Kromě toho byl pěkný. Ernst jí často kupoval šperky, zvlášť na začátku jejich vztahu, ale bohužel se nikdy netrefil do jejího vkusu. Tilly milovala prosté věci a netíhla k pompézním drahým náhrdelníkům s příslušnými náušnicemi. Všechny ty dobře míněné dárky ležely v kazetě na šperky a nosila je jen zřídka.

Jízda tramvají do Pasingu se protáhla. Byla ráda, že aspoň získala místo k sezení a nemusela od začátku stát. Pár minut před pátou konečně stanula před honosnou vilou v Menzinger Straße, kterou její muž Ernst koupil před několika roky. Na svou rezidenci byl velice pyšný, dal vilu a zahradu nákladně renovovat a svým známým často vykládal, že bydlí poblíž zámku Nymphenburg.

Ve vestibulu to lákavě vonělo večeří a služka vyběhla Tilly vstříc, aby jí vzala kabát a klobouk.

„Co máme dnes večer dobrého, Bruni?“ zeptala se s úsměvem.

Bruni byla kulatá žena a vždy dobře naladěná. Husté kučeravé blond vlasy si vždycky svazovala na temeni, ale co chvíli se z nich nějaký chomáč vytáhl a vlál jí do obličeje.

„Máme knedlíky a vepřovou pečeni, milostivá paní. Milostpánovo oblíbené jídlo. Předtím krémovou polévku a jako zákusek – ne, to nesmím prozradit, jinak mě paní Huberová zabije.“

Její smích byl nakažlivý a Tilly se musela přidat. „Tak to se raději dáme překvapit,“ poznamenala. „Je můj muž v kanceláři?“

„Ovšem. Milostpán právě telefonuje.“

Tilly vešla do knihovny, jež se nacházela hned vedle kanceláře a kde ráda pobývala. Třemi úzkými vysokými okny bylo z knihovny vidět do zahrady, kde touto dobou na záhonech svítily první žluté narcisy. Namodralé jedle, které tam dal Ernst vysadit, už stačily vyrůst do značné výšky a musely se ořezat, aby zahradě neubíraly příliš mnoho světla. Tilly se nadechla a zabořila se do měkkého kostkovaného ušáku a snažila se zapudit tíživé vzpomínky z nemocnice. Nedařilo se jí to. S povzdechem sáhla pro poštu, kterou jí komorník Julius jako vždy narovnal na stolek u gauče. Roční účet za lékařský časopis, který si předplatila, pozvánku na odpolední čaj, kterou rovnou hodila do koše, a dopis od Kitty. Aspoň se trochu zasměje.

Má milá, nevěrná Tilly, jež jsi na nás Augsburské úplně zapomněla…

Ach jéje, švagrová Kitty nemá nepravdu. Matka bude příští týden slavit šedesátiny. Jak je možné, že na to nepomyslela? Byla plně zaměstnaná svými vlastními záležitostmi a své milé v Augsburgu trestuhodně zanedbávala.

Jak si tak četla zábavné líčení o nejnovějších lumpárnách Kittiny dcery Henni, uslyšela z vedlejšího pokoje Ernstův hlas. Zněl rozrušeně, jako ostatně za poslední měsíce často. Ernst von Klippstein před pár lety rozmnožil svoje peníze šikovnými investicemi a nákupy akcií, zisk vložil do firemních podílů a všechno to jelo hladce. Jenže černý pátek na newyorské burze v říjnu minulého roku se nyní přelil do Německa a všechno se změnilo. Američtí investoři požadovali splacení svých úvěrů, německé banky a firmy se octly v potížích. Tilly si pamatovala tu hrůzu, když za světové války zkrachovala Bräuerova banka, načež si její otec Edgar Bräuer ze zoufalství vzal život. Nesmysl, uklidňovala se. Ernst není bankéř, svoje peníze chytře uložil, a i tuto krizi přečká beze ztrát.

Za chvíli za ní přišel do knihovny. „Ty jsi tady, Tilly,“ usmál se na ni poněkud roztržitě. „Mělas namáhavý den? Kolikrát ti ještě musím říkat, abys té práce na klinice nechala! Moje žena opravdu nemá zapotřebí vydělávat peníze.“

Jak se za poslední roky změnil, pomyslela si Tilly. Cožpak ji na studiích a první profesní roky láskyplně nepodporoval? A nepovzbuzoval ji, aby nastoupila dráhu lékařky? Odstraňoval jí překážky na cestě a vykládal všem známým, jak je na ni pyšný.

Dnes se považoval za úspěšného obchodníka, stýkal se s vyšší společností, šlechtici a finanční elitou, a vysvětloval jí, že by měla své povolání pověsit na hřebík a věnovat se stejně jako ostatní manželky domácnosti a manželovi.

„Já nepracuju kvůli penězům, Ernste,“ namítla potichu. „To přece dobře víš.“

„Ano, jistě, samozřejmě,“ odpověděl a mnul si u toho ruce. Bylo to naučené gesto, kterým vyjadřoval svou bezradnost. „Tak pojďme ke stolu, mám už docela hlad.“

Jídelna byla zařízena nábytkem ve stylu staré Anglie a Tilly ho měla moc ráda. Vyzařoval něco z domácké atmosféry britských venkovských domů, jak je viděla na jejich svatební cestě v Kentu. Svět se mohl vymknout z kloubů, národy se mohly vzájemně přepadat: My home is my castle. Tak znělo neotřesitelné vyznání víry Angličanů.

Ale i přes příjemné zařízení jídelny Tilly nepociťovala vytouženou „útulnost“. Chyběl zde život, rodina, bezprostřednost dětí, jak ji znala z ulice Matky Boží v Augsburgu.

Místo toho sedávala s Ernstem sama u veliké, krásně prostřené tabule, nechávali si od Julia pokládat na talíře pokrmy, zapíjeli je vínem s vodou a snažili se vést nějaký podnětný hovor, který se většinou zvrhl ve dva monology. Tilly referovala o událostech na klinice, kdežto Ernst hovořil o svých obchodech a společenských povinnostech, kde by ho Tilly měla doprovázet. Plnit jeho přání v tomto ohledu bylo pro ni čím dál těžší. Na operní a divadelní představení spojená s obchodními schůzkami chodila ještě ráda. Horší to bylo s oficiálními příležitostmi, kde se člověk musel objevit, aby k nim patřil. Nejhorší pro ni byla tahle příšerně nudná pozvání a věčné otázky, které si musela nechat líbit.

Určitě ošetřujete výhradně ženy, ne?

Není vám odporné vidět každý den tolik nemocných lidí?

Jistě přijdete do styku i s obyčejnými lidmi. Takovými, kteří se nemohou každý den umýt.

Smíte dávat injekce sama, nebo to může jen lékař?

Bylo zhola nemožné vysvětlit těmto dámám s pilinami v hlavě místo mozku, že není zdravotní sestra, nýbrž lékařka, protože by to nepochopily. Zde by pomohl jenom doktorský titul, ale toho se vědomě vzdala. Promoce by ji pouze stála čas, ale neudělala by z ní lepší lékařku.

A pak pořád ta věčná otázka: Máte děti, paní von Klippstein?

Bohužel ne.

Chápavé přikývnutí. Pochopitelně že děti nemá. Vykonává povolání a nemohla by se o ně starat. Tilly s ohledem na manžela nikdy nezdůvodňovala svou bezdětnost jeho válečným zraněním.

Ach, největším a nejdůležitějším úkolem ženy je přece manželství, ne snad? dostávalo se jí v odpověď.

Povinnosti, které na ni manžel nakládal, postupně pod různými záminkami redukovala a doprovázela ho už jenom při mimořádně důležitých příležitostech, kde se Ernst těžko mohl objevit bez manželky. I to od ní vyžadovalo obrovské sebezapírání, ale dělala mu to k vůli.

K zákusku, který dnes sestával ze zmrzliny, Ernst naservíroval poslední politické události. Už zase odstoupila vláda, tentokrát druhý kabinet Hermanna Müllera. Pořád stejná hra v této republice, páni poslanci intrikují, vzájemně se vyřazují z boje a mrhají časem v nicotných sporech. „Kdo vlastně Německu vládne?“ vykřikl Ernst. „To bych vážně rád věděl. Kdo se stará o budoucnost Německa, když se poslanci a ministři cvičí ve slovních půtkách? To je přece zločin tváří v tvář obrovským problémům, kterým zubožená Německá říše musí čelit!“

Tilly na toto téma neměla prakticky co dodat, a proto seděla mlčky na místě a nimrala se v zákusku, který mezitím roztál a proměnil se ve smetanu s vanilkovou příchutí. Pokusila se párkrát položit otázku, ale Ernst se při svých monolozích nerad nechával přerušit. Všechny končily úplně stejně: „Takhle se nedá zemi vládnout. Je to jako na vojně. Když vojáci a důstojníci začnou diskutovat, místo aby plnili rozkazy, nemůže se armáda dát na pochod. Potřebujeme někoho, kdo řekne, kde to vázne! Vůdčí osobnost, která se prosadí. Můžeš si říkat, co chceš, Tilly – tenhle Adolf Hitler je můj člověk. Na něj sázím pro naši budoucnost.“

Tilly viděla jeho fotografie v novinách a opravdu působil rázným a odhodlaným dojmem. Ale pochybovala, že má i nezbytné zkušenosti a rozvahu. Čistě emočně ho neměla ráda. Ale politika, jak tvrdil Ernst, není záležitost citů nýbrž jasného rozumu, a ten je podle něho čistě mužská věc. Natolik, že pro něj bylo absurdní souhlasit s tím, že ženy po světové válce dostaly volební právo. Pro Ernsta to byla jedna z možných příčin momentální nešťastné situace v Německu.

Tilly zastávala jiný názor, ale byla příliš unavená, než aby se s ním hádala. Stejně by to k ničemu nevedlo, protože Ernst její argumenty beztak neposlouchal a jenom urputně hájil vlastní pozici. Ano, změnil se. Ernst von Klippstein už nebyl tím mužem, za něhož se před pěti lety vdala. Jeho obchodní úspěch mu dodal nové, přemrštěné sebevědomí, kterým přebíjel svůj tělesný deficit. Šatil se v drahých obchodech, nosil loden a kožešiny, měl večerní obleky podle nejnovějšího střihu a na zvláštní příležitosti chodil ve fraku. A už jen zřídka si stěžoval na bolavé jizvy, kterými měl poseté břicho a hruď. Zjevně ho také nezatěžovala ani tak tísnivá skutečnost, že nikdy nezplodí potomky. Byla to spíš Tilly, kdo toužil po dětech, ale nikdy o tom nehovořila.

„Ach ano, příští týden jsem pozván na soirée u doktora Breindorfera,“ prohlásil Ernst po chvíli mlčení. „Přijdou tam velice důležití lidé a bylo by žádoucí, abys mě doprovázela, Tilly.“

„Příští týden?“ zamračila se. „Och, to je mi upřímně líto, Ernste. Vezmu si v nemocnici volno a pojedu do Augsburgu. Matce bude šedesát.“

Ernst vztekle mrštil čajovou lžičkou do misky na dezert a zavrtěl hlavou: „Je to opravdu nutné?“

Tilly se zhluboka nadechla, aby neřekla nic, co by ji nakonec bolelo. „Myslím, že ano, Ernste.“

4

Takové nádherné počasí! Marie otevřela dveře svého ateliéru a vyšla ven na Karolininu ulici, aby se trochu nadýchala svěžího vzduchu a nabrala do sebe slunce. V tento obyčejný všední den bylo venku plno lidí, courali se po ulicích a obdivovali výlohy obchodů. Všichni dosud nosili zimní kabáty, ale klobouky a tlusté vlněné šály nechali doma. Určitě to nebylo potěšení pro všechny, spousta lidí pobíhala po městě, protože byli bez práce, neboť přišla další vlna propouštění a v sousedství dokonce musely některé obchody zavřít. I Marie si dělala starosti, ale měla výhodu, že nemusela žít z příjmů ateliéru.

Přišlo jaro, pomyslela si. Mladé listí vyráželo z pupenců, příroda se probouzela k novému životu. Teď bude všechno už jenom lepší.

Dvě mladé dívky se zastavily, něco si spolu šeptaly a pořád pokukovaly po Marii. Ó běda, řekla si a chtěla rychle zmizet do ateliéru, ale už bylo pozdě.

„Pozdrav Pánbůh,“ promluvila nesměle jedna z nich. „Vy jste paní Melzerová, viďte?“

Byla to ta větší z nich, štíhlá bruneta, která si dodala odvahy jako první. Měla na sobě tmavomodrý, dobře střižený kabát a klobouk, který určitě patřil její matce.

„Ano, to jsem já,“ přisvědčila Marie. „Co pro vás dvě mohu udělat?“

Co následovalo, slyšela Marie už častokrát, a vždy ji vzalo u srdce, že nemůže pomoci. Obě dívky minulý rok ukončily školu, potom se učily psát na stroji a těsnopis, ale jako sekretářky zaměstnání nenašly.

„Napadlo nás, jestli byste v ateliéru nepotřebovala dvě pilné šičky.“

Tmavovláska zůstala mluvčí obou a nevedla si špatně. Šít se naučila u své matky, která je švadlena a pracuje doma. Její kamarádka u toho pomáhala a dvakrát týdně přišívala prýmky a lemování. Také si vždy samy šily šaty.

„Zeptejte se znovu za měsíc,“ utěšovala je Marie. „Momentálně nemám tolik zakázek, abych mohla zaměstnat další šičky.“

Zakázky šly skutečně drasticky dolů a vlastně by mohla jednu zaměstnankyni propustit. Ale to svým dlouholetým spolupracovnicím rozhodně nechtěla udělat, a tak je většinou posílala domů o hodinu dřív, když nebylo nic na práci.

„Příští měsíc?“ ozvala se dívka optimisticky. „Rády přijdeme. A moc děkujeme, paní Melzerová. Váš ateliér je opravdu nádherný, často jsme tu stály a obdivovaly šaty.“

Marie se s dívkami rozloučila a vrátila se do krámu. Třásla se zimou a všimla si, že venku je opravdu ještě chladno a sluneční svit byl jenom klam, neboť na mnoha místech zůstala půda dosud zmrzlá. Byla tu dnes sama se švadlenami, protože paní Ginsbergová, jež se společně s ní starala o zákaznice, trpěla neústupným kašlem. Marie jí včera večer řekla, ať zůstane pár dní doma.

Paní Ginsbergová z toho příkazu nebyla šťastná. Válečná vdova pracovala u Marie ráda a byla dokonce její nejspolehlivější pracovní silou, ale nakonec pochopila, že Marie má pravdu. Za hodinu přijde na zkoušku paní Mantzingerová, nový jarní plášť už byl sestehovaný. Krásný, přímo snový návrh z měkkého tmavozeleného sukna, s elegantním velikým límcem, který se dal nosit i vyhrnutý. Zákaznice patřila mezi ty dámy, které dosud všechny modely platily promptně a bez rabatu. Na rozdíl od leckterých jiných zákaznic, které si objednané a vyhotovené oděvní kusy odnesly, ale se zapravením účtu neměly naspěch. Marii se už nahromadil na stole celý štos nezaplacených účtů. Posílala jim upomínky, nakonec i napomenutí, ale ve většině případů se nedalo nic dělat. Dámy neměly peníze a Marie by musela zapojit právníka a žalovat je u soudu. Toho se děsila – šlo téměř bez výjimky o stálé zákaznice a ty zaplatí, jakmile se hospodářská situace uklidní.

Právní cestě se chtěla vyhnout a důvodem byl kromě toho i advokát Grünling, kterého Paul pověřoval takovými případy a který byl Marii vyloženě nesympatický. O jeho ženě, bývalé guvernantce Serafině von Dobern, vůbec nemluvě. Marii nešlo na rozum, že Lisa tuto drzou osobu několikrát přijala na čaj ve vile. Ovšem zdálo se, že oživené přátelství nedávno utrpělo trhlinu. Gertie nevěděla přesně, co se přihodilo, rozesmátá Dodo prohlásila, že si ta „zmije“ vylomila „jedový zub“. Matka ji za to pokárala. Dodo byla strašně nekonvenční a Marie si někdy dělala starosti, že to její dcera bude mít v životě těžké. Vyvedla se po své babičce, malířce Luise Hofgartnerové, Mariině zesnulé matce. Mladé ženě, která kráčela životem odvážně a neochvějně a neblaze přitom zemřela.

Marie krátce nahlédla do dílny, kde pilně pracovaly dvě zaměstnankyně a vyřizovaly několik zakázek, mimo jiné i pro Lisu a mladší švagrovou Kitty. Potom jí nezbylo nic jiného než se odebrat do své kanceláře a věnovat se nezaplaceným účtům a rozesílat upomínky. Snad tentokrát uspěje, potřebovala přece peníze na nákup nových látek. Tento měsíc to vypadalo velice bledě. Když zaplatí zaměstnankyním, náklady na materiál, elektřinu a uhlí, nezbude jí skoro nic.

„Marie? Ach, tady vězíš ty moje srdíčko! To je k nevíře! Venku je tak nádherné počasí, a ty dřepíš v tomhle ponurém kanclu!“

Kitty rozrazila dveře kanceláře a zůstala stát ve veřejích s rukama v bok. Měla na sobě jeden z těch elegantních sportovních kostýmů, které jí Marie ušila, a jako obyčejně vypadala skvěle.

„Kitty! To je paráda, že se u mě stavíš,“ odpověděla radostně, neboť v přítomnosti své ztřeštěné švagrové bude myslet na jiné věci než upomínky.

„No, však je taky načase,“ mlela Kitty vesele dál. „Musím si přece vyzkoušet ty nové večerní šaty. Obstaralas mi ta bílá pštrosí péra?“

Nebylo vždy snadné splnit Kittina exkvizitní přání, ale tentokrát měla Marie štěstí a sehnala bílá pštrosí péra z Ameriky. Nebyla levná, ale Robert vydělával dobře a ochotně platil všechny účty své krásné, náročné ženy.

„Pověsila jsem je do zimní zahrady, můžeš si je tam vyzkoušet v naprostém klidu. Chceš k tomu jedno mokka?“

„Mokka? Ne, děkuju, už jsem měla dvě kávy v Café Brüning. Mokka navrch, a vyletím stropem. Ale tebe, má drahá Marie, u zkoušky potřebuju. Nech to účetnictví plavat a pojď se mnou.“

„Samozřejmě, Kitty, ovšem za chvíli přijde paní Mantzingerová vyzkoušet si plášť.“

Kitty ji neposlouchala. Už byla v zimní zahradě a Marie odtud slyšela nadšené halekání. S úsměvem na rtech následovala švagrovou, jež v prostoru plném zeleně stála v hedvábném prádle, a pomohla jí do těsně ušitých černých šatů do poloviny lýtek, na jejichž vlečce byly připevněné bílé pajetky a chomáčky jemného volavčího peří.

„Bože, ty jsou kouzelné!“ zvolala vzrušeně. „Podívej, jak se vznášejí, když se točím. Připadám si jako rajka, Marie. Já se snad samou radostí vznesu a poletím. Kdyby mě tak viděl Robert! Ten by byl uchvácený a hned by mě z nich chtěl svléknout.“

Večerní šaty se povedly opravdu velkolepě. Byl to unikát, jaký se nedal ušít znovu – bylo téměř nemožné obstarat takové drahé peří v této velikosti a kvalitě. Marie popotahovala zadní výstřih, který se jí zdál trochu moc hluboký, ale Kitty ho chtěla přesně tak.

„To je prostě sen, Marie,“ nadchla se Kitty. „Budu je muset schovat před Henni. Představ si, moje dcera mi chodí do šatníku a obléká si moje věci. A ke všemu neštěstí jí padnou. Je jí čtrnáct, a má moji velikost. A kromě toho…,“ povzdychla si. Marie trpělivě naslouchala, jak si Kitty stěžuje na své jediné dítě. Že je líná, nosí domů žalostné známky, jenom v počtech je úžasně dobrá. Skvělý talent na malování a kreslení naopak zanedbává, radši bloumá odpoledne po městě, údajně navštěvovat kamarádku.

„Ve skutečnosti byla domluvená s jedním klukem, představ si to! Vyzvedl ji po škole a pak spolu courali po ulicích. Gertrude ji včera viděla na lavičce před katedrálou. Seděla tam a jedla koláč. A co hůř: byla tam se třemi kluky. Jeden jí nesl školní brašnu, druhý kostkovanou šálu a třetí jí ten koláč koupil.“

Marie se musela přemáhat, aby se tvářila pohoršeně a dala Kitty zapravdu. Henni byla stejně stará jako Dodo, a přitom úplně jiná. Asi před půl rokem jí začala růst malá prsa, pás měla štíhlý jako proutek a zadeček pěkně kulatý. Henni rychle pochopila, že tyto ženské atributy zvyšují její přitažlivost pro mužské pohlaví, a nemilosrdně toho využívala.

Zatímco Marie to brala s klidem, Kitty se rozčilovala. „Vůbec nechápu, po kom to má. Rozhodně ne po otci, mém ubohém Alfonsovi, který přišel o život tak mladý!“

„Ne,“ potvrdila jí Marie a zazubila se, než se Kitty znovu chopila slova.

„Vážně mě tu nemůžeš nechat samotnou jen kvůli paní Mantzingerové, té staré jedovaté koze. Představ si, co mi tuhle řekla…“

„Kitty, prosím tě! Já nechci slyšet žádné drby!“

Mariina obrana na Kitty moc nezabrala. Ta se jen pobaveně zasmála. „Ano, já vím, že ty jsi ten nejhodnější člověk na světě, ty moje srdíčko. Mantzingerová vůbec nepomlouvala tebe, to bych jí totiž na místě vyškrábala oči. Ne, šlo o paní Ginsbergovou.“

„O paní Ginsbergovou?“ žasla Marie, která svou zaměstnankyni znala jako zdvořilou a chytrou osobu oblíbenou u všech zákaznic. Její syn Walter byl Leův nejlepší kamarád, oba spolu studovali hudbu na augsburské konzervatoři.

„Přesně!“ vykřikla Kitty a pobouření na ní bylo znát. „Tahle ženská vážně řekla, že tahle židovská šikse není dobrá pro renomé ateliéru. Co ty na to?“

Marie tomu nechtěla věřit. Paní Mantzingerová se v její přítomnosti takto nevyjádřila a k paní Ginsbergové byla dosud vždy zdvořilá. Snad poněkud chladná, ale zdvořilá.

„Jseš si jistá, Kitty, že to opravdu řekla?“ zeptala se Marie sklíčeně.

„Máš dojem, že jsem si to vymyslela?“ durdila se Kitty. „Samozřejmě jsem jí jasně řekla, že jsem jiného názoru. Ona na to jen pokrčila rameny. Má drahá Marie, ty jsi neskutečný snílek, to ti musím říct. Nejsou všichni lidé tak upřímní a čestní, jak si myslíš. Já jsem chvályhodná výjimka a doufám, že to náležitě oceníš!“

„Ach Kitty!“ Marie švagrovou objala. „Samozřejmě že to vím. A děkuji ti za tvou upřímnost, i když se nedozvídám pěkné věci.“

Kitty si popotáhla šaty, ještě jednou se kriticky podívala do velikého nástěnného zrcadla a usmála se na svůj obraz. Bylo jí teď pětatřicet, byla stále půvabná a štíhlá, tmavé vlasy nosila až na ramena, občas si je vyčesala nebo nakroutila lokny. Už čtyři roky byla vdaná za Roberta Scherera, jenž byl před lety komorníkem v domě Melzerových a zamiloval se tenkrát do mladé Kitty na život a na smrt. Později se vystěhoval do Ameriky, prožil tam pestrý osud a jednu tragickou lásku, a zbaven iluzí, byť byl bohatý, se vrátil do Německa. Tam se znovu setkal s Kitty, která žila s tchyní a dcerou v domě v ulici Matky Boží. To bylo jediné, co jim zůstalo po krachu Bräuerovy banky. Byl to ten pravý okamžik, jedna z těch šťastných chvil, které osud někdy nechá problesknout, a člověk se jich musí chopit dřív, než bude pozdě. Ti dva se našli.

Marie uslyšela cinknout zvonek u dveří – nejspíš paní Mantzingerová, která přišla na zkoušku. Nepříjemnost. Marie by byla tak ráda, kdyby jí Kitty nic neříkala!

„Tak tam jdi,“ pobídla ji Kitty s pokrčením ramen. „Já se zatím podívám na tvoje výkresy. Máš zase něco nového?“

Marie měla neustále nové nápady, které si nahonem zachycovala pár čarami a ukládala do různých desek rozložených po stole v zimní zahradě, kde si je zákaznice mohly prohlížet.

„Samozřejmě, Kitty. Hlavně v modré složce, tam jsou odpolední a večerní šaty…“

Paní Mantzingerová se mezitím usadila na jedné z bílých židlí. Táhlo jí na sedmdesát, ale byla skvěle zachovalá a stále dbala na svou postavu. Svlékla si rukavici a podala Marii ruku.

„Moje milá paní Melzerová, mám pokaždé velikou radost, když si u vás můžu dát něco ušít. Druhý ateliér jako ten váš v Augsburgu není a já vážně nevím, co bych si bez vás počala.“

Marie se usmála a snažila se nedat na sobě znát předpojatost.

„Ale prosím vás, paní Mantzingerová, nepřehánějte, jinak mě uvedete do rozpaků. Já mám svoji práci ráda, ale nemyslím si, že jsem tak jedinečná.“

Vyzvala zákaznici do zkušebny a ukázala jí plášť, který byl až na pár maličkostí víceméně hotov. Především délka se musela našpendlit, jeden pružný okraj se zákaznici zdál moc úzký, a kromě toho jí Marie předložila různé knoflíky na výběr.

„Víte, paní Melzerová,“ ozvala se zákaznice, když si prohlížela knoflíky, „doba není jednoduchá, ale přesto jsem řekla svému muži: Musíme se postarat, aby ateliér paní Melzerové zůstal každopádně zachován.“

Objednala si dvoje jezdecké kalhoty a jedno sako, protože budou trávit léto na švagrově statku v Braniborsku a paní Mantzingerová chce jezdit na koni. Marie jí předvedla několik látek vhodných pro tento účel a slíbila, že nakreslí návrhy.

„Stavím se tu v úterý dopoledne,“ slíbila zákaznice a podívala se na hodinky. „Do té doby budou návrhy a plášť jistě hotové, že?“

„Zcela určitě, paní Mantzingerová. Přeji vám hezký zbytek dne.“

Paní Mantzingerová stiskla Marii ruku na rozloučenou, srdečně se usmála a bílou rukavici si natáhla, až když stála na ulici. Na paní Ginsbergovou, jež byla v krámě jinak pořád, se nezeptala ani jedním slovem.

„Je pryč,“ řekla Kitty, když se vracela ze zimní zahrady. „Třeba v létě spadne z koně, kdoví.“

„Kitty! To se nemá přát někomu něco zlého.“

„Já jsem jí nic nepřála,“ bránila se švagrová. „Jen jsem tak uvažovala, že z toho vysokého oře může klidně…“

Dveře u vchodu se prudce otevřely a zvonky zařinčely naplno. Ve dveřích stála Henni, blond vlasy rozcuchané a světlý kabátek plný špinavých fleků.

„Maminko! Díkybohu!“ vykřikla vzrušeně. „Viděla jsem naproti stát tvoje auto a věděla jsem hned, že jsi u tety Marie.“

„Co se stalo, Henni?“ zvolala vylekaná Kitty. „A jak to vypadáš? Snad nemáš natržený rukáv?“

„To bys měla vidět Lea, mami. A Waltra,“ chrlila ze sebe dcera. „Čekají venku, musíš Waltra hned odvézt k doktorovi. Má levou ruku nadranc.“

Obě ženy vyběhly z krámu. Proboha, co se stalo? Doufejme, že ne dopravní nehoda? Jak často obě matky vštěpovaly dětem, aby dávaly pozor na povozy a automobily, když přecházejí ulici. Na protějším chodníku stála skupina pěti kluků, všichni zhruba stejně staří. Marie okamžitě objevila svého syna Lea, protože byl o půl hlavy vyšší než ostatní. Krvácel na čele a pořád si ránu utíral kapesníkem. Vedle něho stál menší Walter Ginsberg, obličej měl bledý jako křída a rozmazaný od breku.

„Leo! Co se stalo?“

Chlapci bylo matčino a tetino rozrušení zjevně trapné. Než odpověděl, vyčítavě se podíval na Henni.

„Není to tak zlé, maminko. Ale Walter musí k doktorovi, levou ruku má úplně necitlivou. Upadl na ni, když ho srazili na zem.“

„Kdo ho srazil?“ Kitty se energicky dožadovala vysvětlení.

Odpovědí byla změť hlasů a Marie se v ní orientovala jen těžko. Jasné bylo jen to, že Leo a Walter šli z konzervatoře na zastávku tramvaje na Maximilianově třídě a cestou došlo ke rvačce.

„Vyčíhali si nás, mami. Byl tam i Willi Abele z naší třídy.“

„Měli spadeno na Waltra, teto Marie. Od Lea nechtěli vůbec nic. Chtěli zmlátit Waltra. Protože je Žid.“

„Bylo jich šest nebo sedm, a my jsme proti nim stáli úplně sami…“

„Jenom na začátku, Leo,“ přerušila ho rozčilená Henni. „Protože potom jsem kolem šla já s Rudim, Klausem a Bennem. Řekla jsem klukům, že jsi můj bratranec, a ať ti pomůžou.“

Henni byla na svůj výkon v poskytnutí pomoci velice pyšná, neboť k svému hudebně nadanému bratranci vzhlížela. Leo byl jeden z mála kluků, kteří dosud odolávali její přitažlivosti.

„To je neuvěřitelné,“ zasténala Kitty. „Rvou se na ulici jak pivovarští kočí. Neříkej o tom Paulíčkovi, Marie, nebo ho trefí šlak.“

Marie se mezitím obrátila k Waltrovi a prohlížela mu levou ruku. Hoch vzlykal a byl naprosto zoufalý, poněvadž vůbec necítil prsty. „Já už, já už… nebudu moct hrát na housle.“

„Nesmysl, Waltře,“ utěšovala ho Kitty. „To je určitě jenom vyvrtnutí, a to se spraví. Honem, nasedni. Odvezu tě k doktoru Greinerovi. Nebo rovnou do nemocnice, to bude lepší. Marie, má nejmilejší Marie. Ty se určitě o tu bandu uličníků postaráš. Panebože, Henni! Ty máš úplně zničený kabátek! Snad ses taky neprala? Utíkej rychle do ateliéru a přines mi kabelku. Mám v ní klíčky od auta.“

Marie teď byla ráda, že se jí neohlásily další zákaznice. Může v klidu ošetřovat rány a boule, lepit flastry, čistit fleky, uvařit čaj a rozdávat oříškové sušenky upečené ve vile.

Kitty jí později zavolala do ateliéru z kliniky. „Marie, buď tak hodná a odvez Henni domů, až to v práci zavřeš,“ žádala ji. „Tady to ještě potrvá, než s tím budou hotoví. Walter má zlomené zápěstí, možná ho budou muset operovat.“

5

„Jde to, Maxle? Počkej, já ti zatlačím.“

Auguste se zastavila a položila tašku na trhoveckou káru, aby měla volné ruce. Na dlážděné silnici jela kára dobře, šestnáctiletý Maxl byl silný a táhl těžký vůz tak rychle, že Auguste měla co dělat, aby mu stačila. Ale jen co odbočili z Haagské ulice na boční cestu k zahradnictví, kola se zabořila do rozměklé půdy a hoch měl co dělat, aby vratký vůz dotáhl až do zahradnictví. Auguste se vší silou opřela do dřevěné zádě a břečka pochopitelně vystříkla a ušpinila jí kabát.

„Cesta by se měla vysypat štěrkem,“ poznamenal Maxl, jemuž i ve studeném deštivém dni perlil na čele pot.

„To se načekáš, až zčernáš,“ zanadávala si hekající Auguste. „Páni nahoře na radnici si radši dají vyrobit zlatý židle, než aby se postarali o našince!“

Měla mizernou náladu, neboť prodej na trhu byl zase jednou průměrný. Mladé sazenice, bílé a červené zelí, pórek a kedlubny Auguste až na malý zbytek udala, ale macešky a afrikány jí zůstaly na voze skoro všechny. Květiny v této době představovaly luxus. Lidé si hlídali peníze a kupovali nanejvýš zeleninu, pokud ji neměli na zahrádce. Ale ani z té se neprodalo všechno. Zůstalo několik svazků tlustého pórku ze skleníku stejně jako rebarbora, která zákazníkům připadala moc kyselá. A u těch třech suchých kytic, které udala, si zase musela vyposlechnout, že dřív bývaly hezčí. Ty tenkrát vázala dcera Liesel, která je teď kuchyňskou pomocnicí v melzerovské vile a pro zahradnictví jako pracovní síla ztracená.

Odstavili vůz vedle nového skleníku, který postavili minulý rok na okurky, rajčata a květák a v němž zelenina vždycky uzrála o několik týdnů dřív než na venkovních záhonech. Se skleníkovou zeleninou měla Auguste náskok před množstvím domácích zahrad na Starém městě a mohla obsloužit zámožnější zákazníky.

Maxl byl hodný a pilný kluk. Ve škole sice dostával pořád špatné známky, ale podle Augusty to nebylo na překážku, aby se mohl stát dobrým zahradníkem. Naprosto samozřejmě skládal z vozu bedýnky, aby je odnosil zpátky do skleníku, zatímco matka si vzala tašku s dnešní tržbou a podívala se přitom naproti na zeleninové pole, kde její muž s desetiletým Hanslem a šestiletým Fritzem vysazovali sazeničky zelí. Je to bída, že včera začalo pršet, ale sazenice musí do země teď, s tím nikdo nic nenadělá, a tak se pracuje v dešti. Pro chudáka Gustava to bylo zvlášť těžké, poněvadž protéza místo nohy, o kterou přišel ve válce, mu v mazlavé půdě pořád podkluzovala.

„Zeleninu a bylinky nech na vozejku, Maxle,“ zavolala Auguste za synem. „Ty potom koupí Liesel v panským domě.“

S těmito slovy odešla do nově postaveného domu, který byl její chloubou. Byl to malý dům, dole pouze kuchyně a obývací pokoj, nahoře pod střechou měli tři ložnice a opravdickou koupelnu. Samozřejmě ne tak nóbl jako u Melzerů, kde bílá vana stála na čtyřech zlatých lvích prackách a na kachlíkovaných stěnách visela dvě bílá umyvadla. Ale opravdické WC, to zase muselo být. Na tom Auguste energicky trvala. Už pro ni bylo utrpení chodit za každého počasí přes dvůr do kadibudky, kde byla v zimě taková zima, že člověku všechno zamrzlo.

Na obytný dům a skleník dostali od banky výhodný úvěr. Dluhy je sice tížily, ale doposud si vždycky nějak poradili. A když už u nich Christian nebydlel, měli aspoň o jednoho jedlíka míň.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Panský dům: Návrat.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.