TCHYNĚ

Sally Hepworthová

TCHYNĚ

Přeložil Martin Urban

Sally Hepworthová: Tchyně

Copyright © 2019 by Sally Hepworth

Translation © Martin Urban, 2021

ISBN 978-80-249-4480-7

Věnováno mé tchyni Anně,

kterou by mě nikdy ani nenapadlo vraždit.

A tchánovi Peterovi,

u něhož mě myšlenky na vraždu tu a tam přepadaly.

1

LUCY

Právě skládám v jídelně prádlo, když před domem zastaví policejní auto. Nijak nápadně, tedy bez spuštěných sirén nebo majáků, přesto mě zabolí žaludek – varování matky přírody, že ne všechno je v pořádku. Venku se začíná stmívat a nastupuje večer, u sousedů rozsvěcují nad domovními dveřmi. Nastává čas večeře. A policie k lidem v době večeře nejezdí, ledaže by něco bylo špatně.

Zběžně nahlédnu do obýváku, kde se různě povalují mé lenivé děti, každé z nich soustředěné na nějakou elektroniku. Jsou živé. Nezraněné. A těší se dobrému zdraví, tedy kromě mírné závislosti na obrazovkách a displejích. Sedmiletý Archie sleduje na velkém iPadu nějakou rodinu bavící se u her na konzoli Wii; čtyřletá Harriet se na malém iPadu dívá na americké holčičky, jak si rozbalují hračky. Dokonce dvouletá Edie zírá s otevřenou pusou na televizi. Do jisté míry mě upokojí, že mám celou rodinu pod střechou. Aspoň většinu z rodiny. Táta, napadne mě náhle. Prosím, jen ať nejde o tátu.

Opět se zadívám na policejní auto. Jak mží, světlomety ozařují drobounké kapičky.

Aspoň že nejde o děti, šeptá mi v hlavě vyčítavý hlásek. Aspoň že nejde o Ollieho. Ten na verandě za domem právě griluje burgery. Je v pořádku. Z práce se dnes vrátil brzo a očividně nebyl ve své kůži, ale zase tak špatně mu nebylo. Každopádně je naživu, za což jsem z celého srdce vděčná.

Kapky nabraly na síle, mžení přešlo v déšť. Policista za volantem zhasne motor, ale ještě nevystupuje. Složím pár Ollieho ponožek, dám je na hromádku a sáhnu po dalších. Měla bych vstát a jít k domovním dveřím, ale ruce dál fungují na autopilota, jako by všední úkony měly policejní auto někam zahnat a na světě by opět zavládl klid a mír. Jenomže pak se z místa řidiče vynoří policista v uniformě.

„Mamííí! “ volá na mě Harriet. „Edie se kouká na telku! “

Před dvěma týdny jedna novinářka veřejně vyjádřila své „zhnusení“ nad tím, že jsou některé děti mladší tří let vystavené televiznímu vysílání, dokonce zašla tak daleko, že to nazvala jejich „zneužíváním“. Jako většinu australských matek mě nejdřív popadl vztek doprovázený obvyklým slovním výpadem: „Co ta může vědět? Nejspíš má k dispozici armádu chův a sama se v životě o děti nemusela starat! “ Vzápětí jsem ustavila pravidlo: Edie před obrazovku a displej nesmí, které pozbylo platnosti před dvaceti minutami, když jsem musela vyřídit hovor s dodavatelem elektrické energie. To na mě Edie uplatnila svůj osvědčený trik: „Mami, mamííí, MAAAMÍÍÍ,“ až jsem podlehla, zapnula jí dětský hudební pořad The Wiggles a odešla vyřídit hovor do ložnice.

„Nech ji, Harriet,“ říkám s pohledem upřeným z okna.

Pak se přede mnou zjeví její nazlobený obličejík, husté tmavé vlasy s ofinou ho ovíjejí jako třásně mopu. „Ale tys ŘÍKALA…“

„Je jedno, co jsem říkala. Pár minut jí neublíží.“

Poldovi může být kolem pětadvaceti, maximálně třicet. V ruce drží policejní čepici, pak ji založí do podpaží, aby si mohl popotáhnout příliš těsné kalhoty. Z místa spolujezdce vystoupí zhruba stejně stará policistka zavalité postavy a s čepicí pevně naraženou na hlavě. Obejdou auto a bok po boku se blíží po chodníčku k domu. Je to jasné, jdou k nám. Nettie, napadne mě. Jde o Nettie.

Mohlo by to tak být. Co se zdraví týče, Ollieho sestra na tom poslední dobou určitě nebyla nejlépe. Nebo že by šlo o Patricka? Nebo někoho úplně jiného?

Jenomže stejně vím, že nejde o Nettie, Patricka ani tátu. Je zvláštní, že člověk něco takového prostě ví.

„Burgery jsou hotový.“

Síť proti hmyzu u zadního vchodu zavrže a vejde Ollie s tácem masa v ruce. Pleská v žabkách o zem, a když se k němu přiženou holky, skáčou kolem něj a výskají tak, že téměř přehluší klepání na vstupní dveře.

Téměř.

„Neťuká někdo?“ zeptá se Ollie a spíš ze zvědavosti než z obavy povytáhne obočí. Ve skutečnosti se tváří pobaveně. Nečekaná návštěva ve všední den večer! Kdo by to asi tak mohl být?

Z nás dvou je Ollie společenštější, to on dobrovolně vstoupil do sdružení přátel školy, protože „je to vhodná příležitost, jak poznat ostatní rodiče“, to on si stoupá k plotu za domem a zdraví sousedy, jakmile je zaslechne přijít na zahradu, to on oslovuje zdánlivě povědomé tváře s přesvědčením, že ty lidi přece musí odněkud znát. Sociální typ. Takže nečekané zaklepání na dveře ve všední den pro Ollieho signalizuje spíš vzrůšo než zkázu.

Jenže on samozřejmě neviděl to policejní auto.

Edie spěchá chodbou ke dveřím. „Já, já! “

„Momentíček, beruško,“ volá na ni Ollie a rozhlíží se, kam by mohl odložit tác s burgery. Ale nepočíná si dostatečně rychle, a než najde vhodné místo, otevře Edie dveře.

„Powicie! “ žvatlá užasle.

Právě v tuhle chvíli bych samozřejmě měla utíkat za ní, setkat se s policisty u dveří a omluvit se za dceru, jenže nohy mi zůstávají jako přikované k zemi. Naštěstí už za Edie klusá Ollie a z legrace dceru rozcuchá.

„Dobrej,“ pozdraví poldy. Zběžně otočí hlavu do domu, ještě myslí na něco, co dělal před chvílí, nejspíš jestli nezapomněl zavřít plynový hořák nebo jestli odložil tác s burgery na kuchyňský pult tak, aby nespadl. Klasický případ toho, jak se někdo, kdo vůbec nic netuší, má dozvědět neblahou novinu. Jako bych sledovala televizní seriál, kde vystupuje naše rodina – pohledný tatínek, co nemá o ničem ani tušení, vedle něj roztomilé děcko. Běžná rodina z předměstí, které se právě má obrátit život vzhůru nohama… a zůstat nadobro zničený.

„Co byste potřebovali?“ zeptá se konečně Ollie, když se otočí opět k poldům.

„Vrchní strážník Arthurová,“ slyším představit se tu ženu, ačkoli na ni ze svého strategického místa nevidím, „a tohle je strážník Perkins. Jste pan Oliver Goodwin?“

„To jsem.“ Ollie se na Edie usměje, a dokonce na ni mrkne. Stačí to k tomu, abych si uvědomila, jak situaci dramatizuju. I kdyby nám policie nesla špatnou novinu, nic tak hrozného to nebude. Možná se to ani nebude týkat nás. Nevykradli některého ze sousedů? Nepročesává policie celé okolí pokaždé, když se stane něco podobného?

Najednou se začnu těšit na chvilku, která nastane za pár minut, kdy budu vědět, že všechno je v pořádku. Představuju si, jak se budeme s Olliem smát, že jsem byla tak paranoidní. Budeš žasnout, co se mi honilo hlavou, řeknu mu, načež manžel obrátí oči v sloup, usměje se a utrousí: Furt se něčeho bojíš. Jak můžeš s těmi věčnými obavami vůbec něco zvládnout?

Ale když se přišourám o pár kroků blíž, je mi jasné, že moje obavy nebyly zbytečné. Poznám to z policistova vážného výrazu, z jeho svěšených koutků úst.

Policistka se zadívá na Edie, pak opět na Ollieho. „Mohli bychom si promluvit… někde o samotě?“

Na manželově tváři se objeví první známky nejistoty. Ztuhnou mu ramena, narovná se o něco víc. Odstrkuje Edie ode dveří někam za sebe, možná mimoděk, aby ji před něčím ochránil.

„Edie, beruško, nechceš se zase koukat na Wiggles?“ ozvu se konečně.

Rezolutně zavrtí hlavou, aniž spouští z policistů zrak. V jemné okrouhlé tvářičce se zračí zájem, zavalité, většinou vratké nožky jsou nyní nezvykle pevně zapřené.

„Tak pojď, zlatíčko,“ zkouším to znovu a hladím ji po plavě zlatých vlasech. „Nedáš si zmrzku?“

Teď už Edie musí řešit menší dilema. Vrhne na mě tázavý pohled, jestli může brát nabídku vážně. Až když zavolám na Archieho, ať vyndá z mrazáku nanuky, mizí Edie v chodbě.

„Pojďte dál,“ zve Ollie policisty, kteří poslechnou a krátce se na mě ze slušnosti usmějí. Lítostivě. Ten úsměv mě píchne u srdce, nahlodá mě zevnitř. Tady nejde o sousedy, říká ten úsměv. Tahle neblahá novina se týká vás.

V našem domě není moc míst, kde by se dalo hovořit o samotě, a tak Ollie odvede policisty do jídelny a vytáhne pro ně zpod stolu dvě židle. Položím čerstvě složené prádlo do koše a následuju ostatní. Hromádka prádla se zhroutí jako domeček z karet. Policisté se usadí na židle, Ollie balancuje na područce gauče, já zůstávám ve ztuhlém postoji. Sbírám síly.

„Nejdřív bych potřebovala potvrdit, že jste příbuzní Diany Goodwinové…“

„Ano,“ řekne Ollie. „Je to moje matka.“

„Pak vám musím s lítostí oznámit…“ spustí policistka, načež zavřu oči, protože už vím, co bude následovat. Moje tchyně je po smrti.

2

LUCY

Před deseti lety

Kdysi mi někdo řekl, že v životě máte dvě rodiny – do jedné se narodíte a tu druhou si vyberete. Ale úplně pravdivé to není. Jistě, vyberete si partnera, ale třeba děti už si nevybíráte. Také si nevybíráte švagry a švagrové, partnerovu tetu, což je stará panna tíhnoucí k alkoholu, ani jeho bratrance, u něhož se netrhnou dveře s přítelkyněmi, které neumí anglicky. A ze všeho nejméně si vybíráte tchyni. Tohle všechno určují pochechtávající se sudičky.

„Haló! “ volá Ollie. „Je někdo doma?“

Stojím před rozlehlou vstupní halou Goodwinovic sídla a kloužu pohledem po nekonečném mramoru rozprostírajícím se do všech stran. Pod křišťálovým lustrem se vine schodiště ze suterénu až do prvního podlaží. Jako bych vstoupila na prostřední dvoustranu časopisu Hello!, kde bývají fotografie celebrit uvelebených na zdobných kusech nábytku nebo stojících na zarostlém pahorku v jezdeckých botách a se zlatým retrívrem u nohou. Takhle jsem si vždycky představovala interiér Buckinghamského paláce, anebo když ne zrovna toho Buckinghamského, tak aspoň některého z těch menších – paláce svatého Jakuba nebo hradu Windsor.

Zkouším zachytit Ollieho pohled, abych… co vlastně? Pokárala ho? Rozveselila? Upřímně řečeno nevím, ale je to jedno, protože už bere dům ztečí a ohlašuje náš příchod. Říct, že na tuto situaci nejsem připravená, by mé rozpoložení nevystihovalo ani trošku. Když Ollie navrhl, abychom šli k jeho rodičům na večeři, představovala jsem si lasagne se salátem v malebném domku ze světlých cihel, tedy takovém, v jakém jsem sama vyrůstala. Ollieho rodiče jsem si představovala jako milující matku svírající album s fotografiemi miminka v sépiové barvě a velice arogantního, ale nesmělého otce s plechovkou piva v ruce a ostražitým úsměvem na tváři. Místo toho mě vítaly nasvícené obrazy a sochy, zatímco rodiče, třebas i nesmělí, zatím nebyli nikde v dohledu.

„Ollie! “ Popadnu ho za loket a chytám se mu něco vztekle pošeptat, když vtom z výklenku nad vysokými dveřmi na druhém konci haly vyběhne boubelatý brunátný pán se sklenkou červeného vína v ruce.

„Tati! “ zvolá Ollie. „Tak tady jsi! “

„Podívejme. Kohopak sis to k nám přived?“

Tom Goodwin je naprostým opakem svého vysokého tmavovlasého syna. Menší postavy, s nadváhou a bez elegance, červenou kostkovanou košili má zastrčenou do plátěných kalhot s páskem, přes který přetéká pořádné panděro. Vezme syna kolem ramen, ten tátu na oplátku poplácá po zádech.

„A vy budete Lucy,“ prohlásí Tom, když pustí Ollieho. Popadne mě za ruku a srdečně mi s ní potřese, u toho tiše hvízdne. „Panejo! Gratuluju, synku.“

„Ráda vás poznávám, pane Goodwine.“ Usměju se.

„Tome. Říkejte mi Tome.“ Věnuje mi úsměv výherce v loterii, pak dělá, jako by si náhle na něco vzpomněl. „Diano! Diano, kde jsi? Už jsou tady! “

Za pár vteřin k nám ze zadního traktu domu kráčí Ollieho matka. Na sobě má tmavě modré kalhoty a bílou blůzu, z níž oprašuje neexistující drobty. Hned si uvědomím, co mám na sobě já – dlouhé červené šaty s bílými puntíky z padesátých let, které kdysi patřily mé matce. Myslela jsem, že v nich budu okouzlující, ale teď vidím, že to byla divná a špatná volba, zejména v porovnání s všedním zdrženlivým oděvem Ollieho mámy.

„Omlouvám se,“ říká, když se přiblíží na vzdálenost několika kroků. „Neslyšela jsem zvonek.“

„Tohle je Lucy,“ řekne Tom.

Diana natáhne ruku. Když ji za ni beru, všimnu si, že je navzdory střevícům bez podpatku téměř o celou hlavu vyšší než její muž a štíhlá jako proutek, tedy až na pár faldíků kolem pasu, což je pro střední věk typické. Stříbrem prokvetlé vlasy má zastřižené na elegantní mikádo k bradě a má rovný řecký nos; na rozdíl od Toma jsou si se synem podobní.

Uvědomím si také, jak chladně mi podává ruku.

„Moc mě těší, paní Goodwinová,“ říkám a pouštím jí ruku, abych mohla předat donesenou kytici. Cestou sem jsem trvala na tom, že se stavíme v květinářství, ačkoli mě Ollie varoval: „Ona kytky zrovna moc nemusí.“

„Každá žena je na kytky,“ odpověděla jsem a obrátila oči v sloup. Ale když teď vidím, že je bez šperků, nemá nalakované nehty a na nohou má jen střevíce bez podpatku, začnu o květinách pochybovat.

„Ahoj, mami,“ pozdraví Ollie a obejme ji, což si ona sice nechá líbit, ale objetí zrovna neopětuje. Ollie mi mnohokrát vyprávěl, jak svou matku zbožňuje. Přímo se dme pýchou, kdy vykládá, jak matka bez pomoci řídí charitu pro imigranty, mezi nimiž do Austrálie přicestují často i těhotné a ženy s malými dětmi. No samozřejměže nepřikládá květinám žádný význam, napadne mě najednou. Jsem hloupá. Možná jsem měla radši přispět na charitu dupačkami nebo potřebami pro těhotné.

„No tak, Ollie,“ řekne po pár vteřinách, když ji syn nechce pustit. Vyprostí se tak, že se víc narovná. „Vždyť jsem se ještě nestačila ani pořádně s Lucy pozdravit! “

„Což takhle dát si v salonu drink, u kterého se lépe poznáme,“ navrhne Tom, načež se všichni otočíme k zadnímu traktu domu. Vtom si všimnu, že zpoza rohu vykukuje něčí obličej.

„Nettie! “ zvolá Ollie.

Jestliže mezi Tomem a Olliem není žádná podoba znát, pak je Antoinette bezpochyby Tomovou dcerou. Má po něm brunátné tváře a podsaditou postavu, zároveň je roztomile hezká. V šedých vlněných šatech a černých semiškách je navíc elegantní. Podle toho, co o ní říkal Ollie, je jeho mladší sestra vdaná a bezdětná, šéfuje nějakému marketingovému oddělení a často vystupuje na konferencích o potřebě prosazování většího počtu žen do vedoucích funkcí. Musím přiznat, že Ollieho vyprávění o dvaatřicetileté sestře, která je o pouhé dva roky starší než já, na mě udělalo dojem a měla jsem z ní respekt, ale veškeré obavy jdou stranou, když mě velkoryse objeme. Jak se ukazuje, Goodwinovi mají objímání v oblibě.

Možná kromě Diany.

„Tolik jsem toho o tobě slyšela,“ řekne Nettie. Zavěsí se do mě, načež mě obestře oblak drahého parfému. „Pojď se seznámit s Patrickem, mým mužem.“

Nettie mě táhne klenutými dveřmi k něčemu, co vypadá jako výtah… výtah! Kráčíme podél zarámovaných obrazů, květinové výzdoby a fotografií z rodinných dovolených na lyžařských svazích a plážích. Na jednom snímku sedí před pyramidami uprostřed pouště Tom, Diana, Nettie a Ollie na velbloudech, drží se za ruce a zvedají je k nebi.

To já se v době dospívání jezdila koupat na pláž u města Portarlington, asi hodinu cesty od našeho domu.

Zastavíme se v pokoji o rozloze celého našeho domu, který je zaplněn pohovkami, křesly, širokými, draze vypadajícími koberci a konferenčními stolky z masivního dřeva. Z křesla vstane nějaký muž, hotový obr.

„Patrick,“ představí se. S omluvným výrazem mi potřese vlhkou rukou, dělám jakoby nic.

„Lucy. Těší mě.“

Nevím, jak jsem si jejího muže představovala – možná jako bystrého člověka menší postavy s oblibou vycházet ostatním vstříc, tedy podobného Nettie. Myslela jsem, že Ollie je se svou výškou metr devadesát vysoký, ale Patrick je vysoký jako hora, musí mít nejméně dva metry. V té jeho kostkované košili, plátěných kalhotách a s dychtivým úsměvem na okrouhlém obličeji mi připadá, že je až na svou výšku trochu podobný Tomovi. Jako doplněk svého konzervativního oblečení má přes ramena přehozený pletený svetr.

Když je veškeré představování odbyté, zaplují Ollie, Tom a Patrick na velký gauč, zatímco Diana a Nettie jdou připravit drinky. Chvilku váhám, potom se přidám k ženám.

„Běžte se posadit, Lucy,“ nasměruje mě zpět Diana.

„Ale já ráda pomůžu…“

Diana zvedne ruku, jako by to byla značka označující stop. „Prosím vás. Jen se posaďte.“

Diana se očividně snaží být zdvořilá, ale nemůžu se ubránit lehkému pocitu odmítnutí. Samozřejmě že nemůže vědět o mých představách, jak stojíme bok po boku v kuchyni a svorně prožíváme menší salátovou krizi, kterou vyřeším umícháním improvizované zálivky (řešení salátových krizí je asi tak vše, na co mé kulinární schopnosti stačí). Jak se pak uvelebím vedle ní, aby mi ukázala rodinná fotoalba, provedla mě jejich rodokmenem a vyprávěla rozvláčné historky, u nichž bude Ollie úpět. Jak jsem plánovala strávit po jejím boku celý večer a jak si padneme do oka ještě předtím, než odejdeme s Olliem domů.

Místo toho jsem se šla posadit.

„Takže vy jste s Olliem kolegové?“ ptá se mě Tom, když si sednu vedle Ollieho.

„Ano. Už tři roky.“

„Tři roky?“ Tom předstírá údiv. „Dal sis na čas, chlapče.“

„Vyvíjelo se to pomalu,“ řekne Ollie.

Ollie byl prototyp solidního kolegy. Vždy ochotný naslouchat historkám o těch nejpříšernějších dostaveníčkách a projevovat účast. Na rozdíl od pitomců, kteří dělali ramena a museli mít vše pod kontrolou, s nimiž jsem dříve chodila, zůstával Ollie stále tím stejným veselým klaďasem s neokázalým vystupováním. Ale hlavně mě zbožňoval. Chvíli mi trvalo, než jsem na to přišla, ale být zbožňovanou ženou je mnohem příjemnější než se nechat kibicovat od nějakého charismatického mizery.

„Ale vaším šéfem není, že ne?“ vyzvídá s jiskrou v oku Tom. Příšerně sexistická otázka, jenže na Toma je těžké se zlobit.

„Tome! “ okřikne ho Diana, ale je jasné, že ani ona se na něj zlobit nedokáže. Už je tu i s drinky a špulí rty jako matka plísnící své velmi roztomilé, nicméně neposlušné batole. Podá mi sklenici červeného vína a posadí se z druhé strany vedle Ollieho.

„Jsme na stejné úrovni,“ informuji Toma. „Já nabírám lidi na technické pozice, Ollie pomocný personál. Jsme v úzkém kontaktu.“

Poslední dobou ve velice úzkém. Zvláštní, že nejdřív jsem to viděla ve snu. Bizarní popletené snění se začalo odehrávat na grilovačce u pratety Gwen a skončilo doma u mé nejlepší kamarádky ze základní školy, kam jsem šla přespat, ale která už nebyla malou holkou, nýbrž starou dámou. Někde v tom snu byl i Ollie. Ale podobně jako moje nejlepší kamarádka ze základky byl jiný než ve skutečnosti. Svůdnější. Druhý den v práci jsem mu v e-mailu napsala, že se mi o něm zdálo. Následovalo očekávané mnohovýznamné škádlení v duchu „a co jsem v tom snu dělal?“. Ollie měl kancelář hned vedle, přesto jsme si vždy posílali e-maily – duchaplné hodnocení účesu à la Donald Trump našeho společného šéfa, komentáře podezřelého chování kolegů na vánočním večírku, preference ohledně objednávaného suši k obědu. Ale toho dne to bylo jiné. Když se mi před koncem pracovní doby objevil ve schránce e-mail s jeho jménem, zatajil se ve mně dech.

Chvíli jsem to brala s chladnou hlavou. Jevilo se mi to spíš jako rande nebo dostaveníčko, nikoli vztah, a už vůbec ne dlouhodobý. Ale když jsem si všimla, jak každé ráno na nádraží dává opilci drobné (dokonce i poté, co opilec jeho štědrosti zneužíval, aby ho nakonec ještě obvinil z krádeže); když jednou zahlédl v nákupním centru ztraceného chlapečka a okamžitě ho zvedl nad hlavu s dotazem, jestli někde nevidí svou mámu; když jsem na něj myslela čím dál častěji, dospěla jsem k poznání: a je to tady. On je ten pravý.

Vykládám historii našeho vztahu Ollieho rodině (kromě toho snu) s rukama obtočenýma kolem těla, překotně a bez pauz, jak to dělávám, když jsem nervózní. Tom, uchvácený mým vyprávěním, poplácává syna v pravidelných intervalech po zádech.

„Tak mi povězte… něco o každém z vás,“ říkám, když mi dojdou síly.

„Nettie pracuje jako finanční manažerka u firmy Martin Holdsworth,“ říká Tom, pyšný jako páv. „Šéfuje celému oddělení.“

„A ty, Patricku?“ vyzvídám.

„Mám účetní firmu,“ odpoví. „Zatím malou, ale časem začneme růst.“

„Povězte mi něco o rodičích, Lucy,“ vloží se do toho Diana. „Třeba co dělají?“

„Táta byl profesorem na univerzitě. Už je v penzi. Máma umřela. Rakovina prsu.“ Už je to patnáct let, takže mluvit o tom je víc nepříjemné než zneklidňující. Rozpaky to vzbuzuje spíš u ostatních, kteří po neblahé informaci musí vymyslet, co na to říct.

„To mě mrzí,“ řekne Tom a svým hlubokým hlasem nastolí v místnosti vážnou náladu.

„Já přišel o matku před pár lety,“ ozve se Patrick. „Člověk se s tím nikdy nesrovná.“

„Skutečně, nikdy,“ souhlasím a pocítím s Patrickem náhlou sounáležitost. „Ale abych odpověděla na vaši otázku, Diano, máma byla ženou v domácnosti. Předtím učila na základní škole.“

Vždycky pociťuju hrdost, když říkám, že máma byla učitelka. Od její smrti jsem mnohokrát slyšela, jak úžasná učitelka to byla a jak se mohla pro žáky rozdat. Podle mě byla škoda, že se k tomu nevrátila ani poté, co jsem sama začala chodit do školy.

„Proč by si člověk měl pořizovat dítě, když by s ním pak netrávil čas a neužíval si společné chvíle na světě?“ říkávala, což později vyznělo poněkud zvláštně, když se mnou moc dlouho nepobyla, protože v mých třinácti letech umřela.

„Jmenovala se…,“ chci dodat ve chvíli, kdy Diana vstane. Všichni zmlkneme a sledujeme ji pohledem. Poprvé v životě pochopím výraz matriarchát a sílu, která se v něm skrývá.

„Tak tedy,“ prohlásí, „myslím, že večeře už je hotová. Kdybyste se ráčili přesunout ke stolu…“ Zdá se, že tím hovor o mé matce končí.

K večeři máme jehněčí pečeni. Připravila ji Diana a sama nám nandává. Vzhledem k velikosti domu bych málem čekala obsluhu, ale aspoň tuto večerní dobu strávíme v úzkém kruhu.

„Ta vaše charita na mě udělala ohromný dojem,“ říkám, jakmile se Diana po servírování konečně posadí. „Ollie je na vás tak hrdý, vykládá o tom každému, kdo je ochotný naslouchat.“

Diana se natahuje pro zapečený květák a u toho se na mě vlažně usměje. „Skutečně?“

„Věřte tomu. Ráda bych se o té charitě dozvěděla víc.“

Diana si nandává na talíř květák s takovým soustředěním, jako by byla chirurgem provádějícím řez. „Ano? A co konkrétně?“

„No…“ Najednou si připadám jako na jevišti. „Asi… co vás k té práci vůbec inspirovalo? Jak se vám podařilo začít?“

Pokrčí rameny. „Prostě mi bylo jasné, že je to potřeba. Sběr dětského oblečení není žádná věda.“

„Je skromná.“ Tom si napíchne další kousek jehněčího, přestože stále žvýká předchozí sousto. Nové si nacpe do úst a pokračuje. „To je tou katolickou výchovou.“

„Jak jste se vy dva seznámili?“ zeptám se, když si uvědomím, že tohle mi Ollie nikdy nevyprávěl.

„Poznali se v kině,“ odpoví za rodiče Nettie. „Jakmile táta mámu uviděl na druhé straně foyer, přeskočila jiskra.“

Tom s Dianou se na sebe zběžně podívají. V jejich pohledu je znát náklonnost, ale ještě něco, co nedokážu určit.

„Co dodat? Okamžitě jsem věděl, že ona je ta pravá. Diana se nepodobala žádné ženě, kterou jsem znal. Byla… chytřejší. Zajímavější. Tehdy jsem si říkal, že na ni nemám.“

„Máma pochází z dobře situované rodiny,“ vysvětluje Nettie. „Katolická střední třída. Táta byl z venkova, bez konexí a bez peněz. Neměl nic než svých pět švestek.“

Chvilku mi trvá, než se zbavím domněnky, ke které jsem bezděčně dospěla ihned po překročení prahu domu – že si Diana vzala Toma pro peníze. Úvaha to byla sice sexistická, ale nikoli nesmyslná vzhledem k jejich rozdílné fyziognomii. Ale díky tomu, že si ho vzala z lásky, v mých očích stoupla ještě o něco víc.

„A co vy, Diano?“ vyzvídám dál. „Taky vám to bylo hned jasné?“

„Samozřejmě! “ vloží se do toho Tom a prsty si kolem obličeje naznačí rámeček. „Jak by mohla tomuhle odolat?“

Všichni se rozesmějí.

„Vlastně jsem se mu snažila vysvětlit, že budu mít zájem, až naprší a uschne, jenže on mě prostě ukecal,“ vykládá Diana sarkasticky. Navzájem se na sebe s Tomem usmějí.

Oproti předchozímu formálnímu chování je příjemné vidět i tuto její stránku. Dovolím si doufat, že až spolu strávíme nějaký čas, pustí mě do svého vnitřního světa. Možná bych jí jednou mohla dokonce pomáhat s charitou. Diana bude tvrdý oříšek, ale já ho jednou rozlousknu. Nebude trvat dlouho a budou z nás nejlepší přítelkyně.

_ _ _

Když mi umřela máma, bylo mi třináct. Jméno Joy – radost – se k ní hodilo, byla stále veselá a sama sebe nebrala vážně. Na hlavě nosila šátek a na uších se jí houpaly náušnice, a když v autorádiu vysílali její oblíbenou písničku, nahlas si u řízení zpívala. Při mých narozeninových oslavách se s dětmi převlékala do kostýmu jako jediná z dospělých, také měla stepovací boty, které čas od času obouvala, ačkoli stepovat se nikdy nenaučila.

Takovou povahu měla moje matka.

Černé šaty, které doplnila maximálně čelenkou, příčeskem nebo jinou ozdobou vlasů, oblékala pouze na jednání, nebo když šla s tátou na večeři. Táta je jejím naprostým opakem – konzervativní, seriózní, jemných způsobů. Jediný, kvůli komu držela máma svou povahu na uzdě, byl táta. Když se rozhodl v polovině své akademické kariéry pro změnu fakulty – což byla ošemetná záležitost, která mohla ohrozit jak jeho kariéru, tak naše živobytí – máma ho podporovala, aniž by se na cokoli vyptávala. „Tátovým úkolem je starat se o nás a naším je pečovat o něj.“

Z její smrti se táta nikdy nevzpamatoval. Podle statistik se většina mužů po skončení předchozího vztahu do tří let znovu ožení, ale můj táta zůstává už dvacet let spokojeným single. Tvoje matka byla mou životní družkou, říkával vždycky, a tou zůstává na doživotí.

Po mámině smrti si platil hospodyni, která nám vařila, uklízela a nakupovala. Marii zřejmě bylo kolem padesáti, ale podle prošedivělých vlasů zvlněných od natáček jí mohlo být i sto. Nosila sukně, punčocháče, lodičky s nízkým podpatkem a také květované zástěry, které si sama šila. Vlastní děti už měla odrostlé, vnoučat se zatím nedočkala. Bývala u nás každý den od poledne do šesti večer. Nevím, jaké měla Marie oficiální povolání, ale vždycky když jsem přišla ze školy domů, byla u nás a vypadala, že se na můj návrat těšila. Stejně jako já. Vždycky mi vyndala věci z brašny, vypláchla krabičky od dopolední svačiny a k té odpolední mi nakrájela ovoce a sýr – něco takového by pro mě máma neudělala ani ve snu. Dnes by při zpětném pohledu mohlo někomu připadat, že by ho taková péče mohla dusit.

Mně ale připadala mateřská.

Když jsem jednou měla chřipku, zůstala u nás Marie celý den. Neustále něco kutila, pravidelně mě chodila kontrolovat, nosila mi vodu, čaj nebo obklady na čelo. Když jsem se několikrát probrala z dřímot a uslyšela ji vejít do pokoje, schválně jsem zasténala, aby se kolem mě začala točit. Políbila mě na čelo a donesla mi sklenici vody. Dokonce mě nakrmila polévkou.

Ruku na srdce – tohle byl jeden z nejbáječnějších dnů, jaké jsem zažila.

Odešla od nás, když mi bylo osmnáct. Tehdy se dočkala prvního vnoučete a měla také stárnoucího psa trpícího zeleným zákalem, kromě toho jsem byla skoro dospělá, takže už jí u nás nebylo moc třeba. Poté už si táta platil jen uklízečku a nákup obstaral cestou z práce vždycky sám. Marie nám pak ještě posílala dárky a přání k narozeninám, nakonec ji ale pohltila péče o vlastní rodinu. A tehdy jsem si to uvědomila. I já potřebovala svou rodinu. Manžela, pár dětí, starého slepého psa. Ze všeho nejvíc jsem potřebovala nějakou Marii. Někoho, kdo by mi dával recepty a rady a zahrnoval mě mateřskou láskou. Někoho, kdo by neodcházel za svou rodinou, protože její rodinou bych byla právě já.

Matku už jsem neměla. Ale jednou jsem se mohla dočkat tchyně.

Po večeři nás Tom pošle do „pracovny“, což je místnost s širokou klenbou jak v katedrále, knihovnou táhnoucí se od podlahy ke stropu a spoustou nábytku v kůži. Připomíná mi pánský klub. Na desce příborníku stojí obří televize a také je tam skutečný bar plný tvrdého alkoholu. Ollieho zavolali do kuchyně, aby pomohl s přípravou kávy a zákusku (ale podle mě tam šel podat o mně hlášení), takže jdu s Nettie a Patrickem zahálet do pánského klubu.

„Takže,“ ozve se Patrick za barem. Chystá pro nás jakýsi koktejl, který osobně nepotřebuju, protože už jsem měla dvě sklenice vína, ale jemu očividně míchání kořalek dělá radost a já mu ji nechci kazit. „Co říkáš na Dianu?“

„Patricku…,“ varuje ho Nettie.

„No co?“ Koutky úst se mu stočí do úsměvu. „To přece není záludná otázka.“

Zoufale hledám odpověď, ale upřímně řečeno na nic nepřicházím. Diana se po celou večeři v pravidelných intervalech neustále vyptávala, jestli někdo nechce přidat zeleninu. Odrážela veškeré mé otázky a kromě prvního zachichotání při dotazu na seznámení s Tomem zůstala celý večer nepříjemně odtažitá.

Upřímně, nebýt Toma, Nettie a Patricka, návštěva by společenskou událost vůbec nepřipomínala. Teď vím jen to, že Diana není vůbec taková, jak bych si přála.

„No… Myslím, že je…“ Převaluju na jazyku pár slov – milá, zajímavá, vlídná – ale žádné z nich mi nepřipadá výstižné, a já bych nerada, aby to vyznělo neupřímně. Nakonec jsem nepřišla proto, abych udělala na Ollieho rodiče dojem. Jestli to mezi námi dopadne, budu ob rok trávit Vánoce s Nettie a Patrickem až do konce života. . . Proto musím být upřímná. Problém je, že na ryzí upřímnost je moc brzy.

Zjišťuju, že když se člověk chce jít představit rodině partnera, aby byl rovnou politik. Musí vědět, v jakou dobu kde přitlačit, aby se dočkal nějakých výsledků. Rozhodnu se udělat to, co mi vždycky radila máma – říct něco pravdivého.

„Myslím, že je skvělá kuchařka.“

Patrick se tomu zasměje možná až moc od srdce. Nettie ho probodává pohledem.

„Ale no tak, Nettie,“ dloubne ji manžel do žeber. „Mohlo by to s ní přece být i horší. A máme ještě Toma, že jo?“

Je to chabá útěcha. Měla jsem tak jasnou představu o své tchyni, že ji žádný tchán, dokonce ani Tom, nemůže nahradit. Patrick si na druhou stranu očividně s tchyní hlavu nelámal, přestože Diana nejspíš není podle jeho gusta.

„No,“ řeknu po pár minutách, kdy se Ollie ještě neukázal a já začnu mít pocit, že Nettie chce být s Patrickem chvíli o samotě. „Půjdu se podívat, jak to vypadá s dezertem.“

Projdu křídlovými dveřmi do salonu ústícího do široké kuchyně soustředěné kolem masivního žulového ostrůvku. U něj stojí zády ke mně Ollie s Dianou, podle všeho rozkládají pochutiny na sýrové prkénko.

„Na mém názoru nezáleží,“ říká Diana.

„Mně ano,“ namítne Ollie.

„Ale nemělo by.“ Diana artikuluje jako knihovnice nebo učitelka klavíru, břitce a pečlivě, bez sebemenšího zaváhání. Zastavím se ve dveřích.

„Tím chceš říct, že se ti Lucy nelíbí?“

Diana odpoví až po příliš dlouhé odmlce. „Říkám, že na mém názoru nezáleží.“

Couvnu a schovám se za rohem. Jako bych dostala pěstí. Ačkoli jsem si dělala předem spoustu starostí – že Diana nebude tchyní podle mých představ, že nesplní má očekávání – neuměla jsem si představit, že bych se já nemusela líbit jí, jak se nyní ukazuje.

„To myslíš vážně, mami? Fakt mi neřekneš, co si o Lucy myslíš?“

„Ale Ollie! “ Představuju si, že vrtí hlavou tak usilovně, jako by chtěla odehnat mouchu. „Myslím, že je fajn.“

Fajn. Chvilku mi trvá, než to strávím. Takže já jsem fajn.

Snažím se na tom najít něco pozitivního, ale moc se mi to nedaří. Říct o někom, že je fajn, znamená, že v oblečení nevypadá moc tlustě. I takový včerejší sendvič může být fajn, nikdo se z něj neotráví. Dozvědět se, že jsem fajn, je jako zjistit, že sice nesplňuju představy o ideální snaše, ale na druhou stranu to mohlo být horší.

„Lucy, tady vás máme! “

Rychle se otočím. Z ústí chodby se na mě zubí Tom. „Pojďte mi pomoct s dezertním vínem. Nikdy nevím, jaké zvolit.“

„Ale já se v tom moc nevyzn…“

Jenže Tom už mě táhne do sklepa, kde jsou neuvěřitelné spousty lahví vína. Naoko znalecky koštuju víno a jsem vděčná za přítmí, jelikož mám na krajíčku. Protože být fajn pro mě znamená to samé jako být mrtvá.

3

LUCY

Současnost

U nás v kuchyni sedí policie. Policista jménem Simon najde hrnky, čajové sáčky a mléko, aniž bych ho musela navigovat, a připravuje čaj. Policistka Stella stojí vedle něj, do dřezu ukládá plastové nádobí a do koše vysypává zbytky kečupem politých housek od burgerů.

Ollie stojí v chodbě a telefonuje s Nettie. Slyším, jak vysvětluje, že si není jistý… už jí řekl vše, co ví… už říkal, že tohle neví! . . . že by měla přijet a promluvit si s policií osobně.

Připomenu si, že řeč je o Dianě. A Diana je mrtvá. Skutečnost, že jsme spolu nikdy nevycházely, v tomhle světle bledne nebo aspoň slábne, také si uvědomuju, že mě zachvátil hluboký smutek. Smrt jako by z Diany udělala vyšší, téměř vznešenou bytost, což naše předchozí neshody umenšuje, téměř marginalizuje. Nakonec s tchyní nevychází dobře nikdo, nemám pravdu? Nikdo! Tchyně mé kamarádky Emily nevěří, že malá Poppy trpí intolerancí na laktózu (taková snůška nesmyslů, za našeho mládí žádné „intolerance“ nebyly, říká). Janina tchyně zase nedokáže pochopit, proč by měla dávat malému Henrymu jednorázové pleny, když už koupila látkové. Tchyně Sashy ustavičně mele o tom, jak velké dědictví snachu čeká a že by si toho měla vážit. Další tchyně dává Danielle rady na potkání, tchyně kamarádky Keny se zase do všeho montuje. Jedině Sara svou tchyni uctívá, ale jen proto, že Marg jí hlídá dvakrát týdně děti, pere pro celou rodinu, žehlí a chystá hotová jídla do mrazáku. (O Marg říkáme, že je vílou mezi tchyněmi.)

Děti jsou konečně v posteli. Bohužel se předtím začaly dožadovat naší pozornosti ve chvíli, kdy nám policie sdělila smutnou zprávu o Dianě. Simon a Stella byli ochotní se zdržet, dokud nedáme dětem večeři a nepůjdou spát. (Simon dokonce zašel tak daleko, že dětem nandal burgery a během jídla si s nimi povídal! ) Čekat, až nám policie sdělí podrobnosti, bylo strašné, ale jinak to zařídit nešlo. Když konečně nadešel čas dát děti na kutě, Ollie se ujal Edie (se kterou je uspávání nejjednodušší, protože stačí zazpívat „Třpyť se, třpyť se, hvězdičko“ a dát jí plyšáka a dudlík), a já nic nenamítala, vždyť mu umřela matka. Já se ujala dvou starších potomků, kterým konečně došlo, že k nám policie přišla z nějakého důvodu. Chvíli jsem nevěděla, jak to navléknout, tak jsem jim radši řekla, že se přišli vyptávat na ukradené kolo.

„Čí bylo?“ chtěl vědět Archie, když jsem na něj vršila přikrývky ve snaze přitlačit ho k posteli. „Moje ne?“

„Tvoje ne.“ Opět se posadil.

„Harrietino?“ Znovu jsem ho přitlačila k posteli. „Určitě s kolem někde praštila a teď předstírá, že ho někdo ukrad. Chce nový. Jestli ho dostane, tak já chci nový taky.“

„Nikdo nové kolo nedostane.“ Vrhl na mě skeptický pohled, ale zůstal ležet. Už jsem se chystala ho políbit na čelo, když vtom ping, zase na posteli seděl.

„Nemyslej si, že jsem to kolo ukrad já?“

„Ne, Archie.“

Uklidnil se, až když jsem ho přesvědčila, že Harriet v žádném případě nové kolo nedostane.

Její obavy byly poněkud jiného rázu. Když jsem ji zachumlala pod peřinu, přesunula se ke kraji postele a přitulila se ke mně. „Proč by k nám policie jezdila kvůli kolu, který ani není naše?“

„No… Oni si myslí, že bychom mohli vědět, kde to kolo je.“

„Proč by si to měli myslet?“ Podle pohledu nemrkajících modrých očí jí bylo všechno jasné. Často mě tímhle pohledem nachytala na švestkách. „Možná,“ spustila dřív, než jsem stačila něco odpovědět, „jen říkají, že přijeli kvůli kolu, ale ve skutečnosti shromažďují informace o něčem jiném?“

Když Harriet o víkendu přespávala u kamarádky, dívaly se na Spy Kids: Špioni v akci, takže tuším, odkud to shromažďování informací má. Ale kdo ví? Harriet vždycky bývala bystré dítě. Na čtyři roky až moc.

„Existuje jediný způsob, jak to zjistit,“ řekla jsem jí. „Půjdu si s nimi promluvit a zítra ti o tom povyprávím. Teď už spi.“

Pomalu přikývla a vklouzla pod deku, nicméně ospalá nebyla ani náhodou. Vlastně vypadala docela vynervovaná. Což bylo zvláštní, když ještě nemohla vědět, že babička je po smrti.

Zvednu hlavu a z chodby se s mobilem v ruce vynoří Ollie. Žuchne na židli, tak se svezu z barové stoličky a posadím se vedle něj ke stolu. „Jak to bere Nettie?“ ptám se.

Ollie se opře lokty o stůl, levačkou si podepře čelo. „Jede sem.“

„Nettie?“

„I Patrick.“

Nadechnu se a ignoruju drobný záchvěv paniky, který ve mně informace vyvolá. Prokristapána! Samozřejmě že sem teď jedou Patrick a Nettie. Nakonec Nettie právě přišla o matku. Je dobře, že nás okolnosti svedou takhle dohromady. Cožpak si už celé týdny nepřeju, aby se nám Nettie ozvala?

Simon přede mě postaví hrnek čaje, pak si se Stellou vytáhnou židle a posadí se. Všichni se připravíme na to, co přijde. Jakákoli nenucenost, kterou jsme předstírali, dokud byly děti vzhůru, je ta tam, nyní se bude jednat.

„Takže…,“ začne Ollie.

„Půjdu rovnou k věci,“ řekne Simon. „Ještě nemáme všechny informace, příčina úmrtí se stále vyšetřuje. Co víme, je, že sousedka dnes o páté odpoledne zavolala na policii, že prý oknem vidí nehybné tělo vaší matky. Než se policie dostala dovnitř, byla vaše matka podle všeho už několik hodin po smrti.“

„Ano, ale co tu smrt způsobilo?“ Ollie nedokáže maskovat frustraci. Natáhnu se k němu a položím mu dlaň na ruku.

„To se dozvíme až z výsledků pitvy,“ odpoví Simon. „Ale podle některých objevených látek a dopisu na rozloučenou vše poukazuje na to, že si vaše matka vzala život.“

V tichu, které následuje, vnímám vše kolem sebe: kapky deště venku a orosená čela policistů, mouchu chycenou mezi záclonou a oknem, bušící krev ve spáncích.

„Předpokládám, že je to pro vás šok,“ řekne Stella.

„To ano,“ přisvědčím.

Otočím se k Olliemu, který zachovává zvláštní klid. Vezmu ho kolem ramen, pak mu rychlými krouživými pohyby třu záda podobně jako dětem, když upadnou a ublíží si. Stále nehnutě sedí.

„Víte to jistě?“ zeptá se nakonec. „Že se…“

„V dopise celkem jasně stojí, co měla v plánu. A ty… látky si musela obstarat předem, což poukazuje na to, že čin nebyl jen výsledkem náhlého hnutí mysli.“

Ollie najednou vstane ze židle a vyrazí jedním směrem, pak se otočí a jde zase na druhou stranu. Potom se náhle zastaví.

„Jaké látky jste tam objevili?“

„To vám bohužel v tuhle chvíli nemůžu říct. Dokud soudní lékař nestanoví, že šlo sebevraždu, musíme k případu přistupovat jako k možné vraždě…“

„Možné vra…?“ Ollie má ústa otevřená, ale není schopný větu dokončit.

„Dokud někdo neurčí, jak to bylo, tak to prostě nemůžeme vyloučit. Chápu, že je pro vás těžké slyšet něco takového.“ Simon má vystupování schopného profesionála, přesto ho nedokážu brát úplně vážně. Je tak mladý. Co by s takovým mladistvým obličejem bez vrásek mohl vůbec chápat?

„Napadá vás nějaký důvod, proč by si vaše matka chtěla vzít život?“ ptá se Stella. Pozornost upíná na Ollieho, ale tu a tam, jakoby tajně, střelí okem po mně. „Možná měla deprese? Trpěla nějakou duševní nebo tělesnou chorobou?“

„Má rakovinu prsu,“ odpoví Ollie. „Měla. Ale teprve v počátečním stádiu. Ona by si život nevzala. Tomu nevěřím.“

Ollie složí hlavu do dlaní. Ale když se za chvilku blýskne před oknem světlo, znovu hlavu zvedne. Na příjezdovou cestu vjíždí Patrickovo auto.

„Jsou tady,“ pronesu zbytečně.

„Jen běžte,“ povzbudí nás Stella.

Jdeme s Olliem otevřít. Patrick se vysouká z místa řidiče a převyšuje střechu auta o hlavu i ramena. Obejde vůz, aby Nettie otevře dveře, ale ta si s vystupováním dává na čas. Když se konečně ukáže, pohled na ni nás šokuje.

Oči na vyzáblém obličeji má zapadlé. Je to jen pár týdnů, co jsem ji viděla naposledy, ale musela od té doby shodit aspoň šest kilo.

„Nettie,“ přivítám ji, když dojde ke schodům. „Je mi to… moc líto.“

„Děkuju.“

Zrak má stále sklopený, takže ji překvapí, když ji Ollie objeme. Dovolí mu to možná jen proto, že to bylo tak nečekané. Patrick čeká opodál, pozdraví mě krátkým kývnutím hlavy.

Otočím a vrátím se do domu.

Simon a Stella v kuchyni sbírají hrnky ze stolu a potichu si povídají. Vklouznu do koupelny. Všude po podlaze jsou poházené kachničky a lodičky, na toaletním stolku leží v řadě připravené kartáčky i s pastou, protože jsme zapomněli vyčistit dětem zuby. Kartáčky tedy opláchnu a vrátím do plastového kelímku, kde přebývají. Pak otevřu skříňku pod umyvadlem a vytáhnu žlutý ručník, natolik odrbaný, že se používá jen na zvláštní účely – utírání podlahy, leštění bot nebo uklízení zvratků. Ollie samozřejmě smysl starých ručníků nechápe, a tak ho vystaví pokaždé, když má přijít návštěva. Ale nic z toho samozřejmě není podstatné, protože Diana je po smrti.

„Lucy?“ volá mě z vedlejšího pokoje Ollie. „Lucy? Kde jsi?“

„Vteřinku! “ zavolám a přitisknu si žlutý ručník na obličej, aby mě nikdo neslyšel brečet.

4

DIANA

Minulost

„No jo, vlastně,“ říká Jan. „Včera večer ti představil tu svou novou holku, že jo? Jaký to bylo?“

Kathy, Liz, Jan a já sedíme na zahrádce restaurace klubu Brighton Baths, za zády máme klidnou modrozelenou hladinu moře. Objednaly jsme si společný talíř mořských plodů, mísu ultra tenkých hranolků a k tomu lahev Bollingeru, přičemž bylo celé to setkání navýsost příjemné a děsivě okázalé zároveň. Nad Janiným pravým ramenem krouží racek a se zájmem pozoruje hranolky.

Zvednutou rukou si zastíním oči před sluncem a všimnu si, že děvčata na mě upřeně hledí.

„Tak už povídej, Diano,“ vyzve mě Kathy.

Děvčata se nakloní blíž a já najednou zažívám zvláštní stav jako každý, kdo se stal středem pozornosti. Zároveň mě to pohorší. Jedním z důvodů, proč jsem si vybrala za kamarádky právě tyto ženy – manželky Tomových přátel –, je to, že se většinou příliš zaobírají samy sebou, než aby se staraly o mě. Přímo nesnáším, když se někdo vrtá v mých záležitostech.

„Ano, syn mi představil Lucy,“ odpovím neurčitě. „Bylo to fajn.“

Popíjím šampaňské. Je první středa v měsíci, a tedy den pravidelných setkání v Brighton Baths. Kdysi dávno měla mít tahle naše setkání podobu jakéhosi čtenářského kroužku, mně se ten nápad docela líbil. První tip, který jsem ostatním navrhla k přečtení, byl životopis Clementine Churchillové, k němuž jsem si předem připravila několik bodů k diskusi, jen abych zjistila, že tu zpropadenou knihu ani jedna z kamarádek nečetla. Na konci setkání už nikdo jinou knihu k přečtení nenavrhl a od té doby začala Jan našim sešlostem říkat pijanský kroužek.

„Fajn?“ podivila se Jan a hvízdla. „A jéje.“

„Co, a jéje?“ ohrazuji se. „Co je na ‚fajn‘ špatného?“

„Nedostatek chvály znamená kritiku,“ zamumlá Liz.

„Když řekneš jen fajn, nic tím nespravíš,“ souhlasí Kathy.

Nechápu to. Podle mě je odsouhlasení synovy nové přítelkyně výrazem fajn naprosto přiměřené. Co jiného jsem měla říct? Že ji mám ráda, by bylo zjevně přehnané, a kdybych řekla, že se mi líbí, také by to vzhledem ke krátkému společnému večeru nebylo přiměřené… Chraň Bůh, abych se stala jednou z těch matek, co se lísají k přítelkyním svých synů, škemrají o přízeň a chodí s nimi nakupovat i na plovárnu. Pokud Lucy miluje mého syna a on miluje ji, pak je podle mě fajn. Prostě fajn.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tchyně.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.