Petra Hülsmannová

Život není skákací hrad

IKAR

Petra Hülsmann

MEISTENS KOMMT ES ANDERS, WENN MAN DENKT

Copyright © 2019 by Bastei Lübbe AG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Cover design © 2019 by Manuela Städele-Monverde

Titelillustration © 2018 by iStockphoto: Daria Voskoboeva,

Shutterstock: Tasiania/davorana

Translation © 2021 by Pavla Lutovská

ISBN  978-80-249-4416-6

Pro všechny,

kdo nekráčejí životem nejkratší nebo nejsnazší cestou,

ale vždycky jdou tou nejkrásnější krajinou.

Neznáme se?

Dny začínající v sedm hodin ráno telefonátem od mojí mámy většinou prorokují, že nebudou dobré. Nic proti mámě, mám ji moc ráda, ale volání v tuhle brzkou ranní dobu mohlo mít jen dva důvody: špatné zprávy nebo totálně špatné zprávy. Právě jsem si čistila zuby, když mi zvonění telefonu přerušilo song z mého play listu v mobilu, sestaveného na dobré ráno. Leknutím jsem upustila kartáček na zuby, a když jsem viděla, že volá máma, rozbušilo se mi srdce. Spěšně jsem si vypláchla pusu a přijala hovor. „Mami?! Co se děje?!“ zakvílela jsem. V duchu už jsem viděla, jak odvážejí mého mladšího brášku Lennyho do nemocnice, protože mu zase selhalo srdce.

„Ahoj, Nele,“ zazněla máma tak vesele, jak jen to mohlo v sedm hodin ráno znít. „Nic se neděje, všechno je v pořádku. Vyspala ses dobře?“

„Ech, ano, díky. A opravdu je u vás všechno okej? Lenny je v pořádku?“

„Ano, samozřejmě. A všem se daří dobře.“

Kolena se mi tak třásla, až jsem si musela sednout na okraj vany. „Mami, proboha, jak mě můžeš takhle děsit?“

„Co? Jak to, že jsem tě vyděsila?“

„No, protože volání mezi dvaadvacátou večerní a osmou hodinou ranní nemůžou prostě znamenat nic normálního!“

„Ach Nele, holčičko!“ zvolala máma zaraženě. „To mě moc mrzí, vůbec jsem na to nepomyslela. Chtěla jsem tě bezpodmínečně zastihnout, než půjdeš do kanceláře. V práci jsem tě nechtěla rušit. Jsi tam ještě nová a nechci, aby si mysleli, že tě tvoje máma celý den terorizuje telefonáty.“

„Kdybys mi jednou zavolala?“ nechápala jsem. „To by bylo všem naprosto jasné a v pořádku. Kromě toho jsi mi mohla prostě jenom napsat esemesku.“

„To trvá vždycky moc dlouho.“

Zprávy od mé mámy byly opravdu vždycky dost strašidelné. Text od ní vypadal asi nějak takhle: Shoj, Nvle hjak sv mas lrijdes de mmou k bobicce oojedeme asi ve tri rxau msma mam vytidit oozdrav of taty a lemmy. Na svém online statusu jsem potom viděla, že píše dál, tak jsem čekala a čekala a čekala, jen abych o tři minuty později dostala následující dodatek: Lennyho. Máma vždycky tvrdila, že má prostě příliš tlusté prsty na display, takže se nedokáže strefit do správných „tlačítek“. Psaní velkých a malých písmen nebo opravy chyb byly na ni už příliš. Bylo tedy jasné, že varianta napsání zprávy místo volání pro ni nepřicházela v úvahu. „No dobře. Ale proč vlastně voláš doopravdy?“

„Máme úžasnou novinku! Skvělou, báječnou novinku. S tátou bychom ji chtěli tobě a Lennymu osobně, oběma najednou, oznámit, tak vás zveme zítra na snídani. Vím, že je to trochu narychlo, ale doufám, že máš čas?“

„Ano, mám. Vyhráli jste ve sportce?“

„Ne, ještě lepší.“

„Máte…“

„Nic ti neprozradím, Nele,“ přerušila mě rozesmátá máma. „Do zítřka to není tak dlouhá doba, to vydržíš. Tak zítra v deset v Entenwerderu, ano?“

„Jasně.“ Byla jsem hrozně zvědavá, ale věděla jsem, že je zbytečné naléhat. Pokud mi máma nechce novinku prozradit, tak to z ní nevymáčknu. „Jak se má Lenny?“ změnila jsem téma hovoru.

„Výborně. Taky má pro tebe novinku. Všechno ti to povíme zítra ráno.“

„Víš vůbec, jak je podlý, když mě takhle navnadíš a potom nic víc nenaznačíš?“

„Ano, vím.“ Máma se zase spokojeně zasmála. „Ale teď povídej ty: Jak se ti líbí v nové agentuře?“

No jistě, agentura! Pomalu už byl čas si pospíšit, abych nepřišla moc pozdě. Pracovní doba byla sice pružná, ale já tam pracovala teprve druhý týden a v žádném případě jsem nechtěla vypadat jako lenoch. Vyskočila jsem z okraje vany a dala se zase do práce. Mobil jsem si nastavila na hlasitý hovor, abych se mohla při mluvení nalíčit. „Nová práce je skvělá,“ spustila jsem, zatímco jsem si nanášela make-up. „Moji kolegové i Oli, jeden ze dvou šéfů, jsou super milí. Dneska se seznámím konečně i s druhým šéfem, do dneška měl dovolenou. Agentura má zajímavé zákazníky a kampaně jsou geniální. Znáš třeba tu apku Searchlove?“

„Ne, bohužel ne. Nebo naštěstí, jak se to vezme.“

Nanesla jsem decentní stíny. „No, v každém případě nebyla ta apka moc dobrá, protože všichni se přihlásili potom na  Findlove. Ale nakonec jí agentura pro Searchlove změnila totálně image a firma od té doby zaznamenala dvaatřicetiprocentní nárůst. Dvaatřicet procent! No není to bomba?“ Sotva jsem dokázala pochopit své štěstí, že můžu být už dva týdny zaměstnaná právě u téhle PR Agentury M&T. Jméno bylo vlastně zkratkou obou majitelů, Claase Mauriena a Olivera Thevse, kteří ji před pěti lety založili. Se svými inovativními nápady a geniálními návrhy se záhy stali jednou z nejžádanějších agentur v branži. Už čtyřikrát jsem se tam snažila získat místo. Všechny předchozí pokusy však byly marné, až nedávno mi to přece jen vyšlo – zrovna, když jsem se dostala v životě úplně na dno. Byla jsem neuvěřitelně šťastná, že jsem konečně dostala šanci, a rozhodla se pracovat na sto procent, abych vážně zazářila. Každý krok jsem si pořádně rozmýšlela a plánovala a dlouhodobě jsem měla za cíl vystoupat po kariérním žebříčku hodně vysoko. Každý člověk přece potřebuje nějaké vize nebo naděje do budoucna, a tohle byla moje.

„To mě za tebe velice těší,“ ujistila mě máma, a tím mě vytrhla z úvah o kariéře. „Vždyť si tuhle práci vážně zasloužíš, vím, jak tvrdě jsi na tom pracovala. No dobře, už tě teda nebudu dál zdržovat. Přeju ti krásný den a pořádně se připrav, když se máš seznámit se šéfem.“

„To se rozhodně připravím, mami.“

„Ach, vím, jsi dospělá a moc šikovná. Tak ahoj a zítra se uvidíme.“

„Ano, ahoj zítra. Co to vlastně slavíme? Nový dům?“

Máma se rozesmála. „Ani to nezkoušej, Nele.“

Rychle jsem dokončila líčení, tak aby můj pečlivě promyšlený vzhled nakonec působil úplně přirozeně, učesala si vlasy jako kombinaci uvolněného stylu a pevného, i když ležérního uzlu. Vklouzla jsem do svých oblíbených tmavomodrých šatů zdobených maličkými třešněmi. Ušila jsem si je za odměnu poté, co Lenny zvládl poslední srdeční záchvat a konečně jeho potíže odezněly. Tobi, můj bývalý přítel, ty šaty nenáviděl a tvrdil, že jsou hrozně ne-sexy, takže jsem je v době, kdy jsme spolu chodili, nosila jen velmi málo. No, naštěstí mi je už víc než dva měsíce úplně jedno, co si Tobi myslí o mně nebo o mém oblečení. Kriticky jsem se prohlédla v zrcadle na šatní skříni a točila se sem a tam. Pohled mi přitom padl na plán, který jsem si sepsala po rozchodu s Tobim a pověsila si ho na skříň, aby mi byl denně na očích. Vznikl u Baltu, kam jsem po rozchodu odjela na dva týdny, abych překonala sebelítost a dala se zase dohromady. Nakonec jsem si po nekonečně dlouhé procházce po pláži sedla do písku a zírala do vln. Vítr mi cuchal vlasy, slunce hřálo a racci mi nad hlavou pokřikovali: Koukej se, jak je na světě krásně. To je tvůj čas, nenech si ho otrávit nějakým připitomělým týpkem. Usoudila jsem, že jsou racci u Baltu nesmírně chytří, vytáhla jsem z kapsy svůj zápisník a sestavila si plán pro další život. Za prvé jsem si naordinovala absolutní stopku pro vztahy s muži. Podle řady nešťastných konců jsem si musela přiznat, že prostě nejsem stvořená pro lásku a láska není pro mě. Kdykoli jsem to zkusila, vždycky vztah dopadl děsně. Moje rozervané srdce nutně potřebovalo pauzu. Kromě toho se budu moct díky pauze ve vztazích s muži věnovat intenzivně své práci. Práce mě hrozně baví a chtěla jsem konečně zamakat na své kariéře, místo abych o tom jen mluvila. A do třetice a naposledy jsem konečně chtěla mít i trochu času sama pro sebe a dělat to, co já sama chci. V posledních letech jsem neustále zas a znovu dělala tu chybu, že jsem se ztrácela ve vztazích. Byl můj přítel nadšenec do stand-up-paddleboardingu? Dala jsem se tedy na pádlování na prkně vestoje. Zajímal se o fotbal? Výborně, pak jsem trávila všechna sobotní odpoledne na stadionu. Nenáviděl „kuchyňské puťky“? No problem, tvářila jsem se, že nedokážu uvařit ani vodu. Odteď už jsem ale dál neměla sebemenší chuť takhle pokračovat. Už jsem to byla zase já, Nele Wilkensová. Teď šlo o mě, o můj život. A to mi dělalo zatraceně dobře.

„Tak,“ oslovila jsem svůj odraz v zrcadle. „Jdu dělat kariéru a s tím souvisí nutnost dobře zapůsobit na nového šéfa.“

Na cestě ke dveřím jsem rychle nakoukla do kuchyně, jestli Anni, moje nejlepší kamarádka a spolubydlící, je ještě doma. Už tam nebyla. Pravděpodobně zase spala u Sebastiana, našeho souseda, s nímž už dva měsíce chodí. Oba jsou ještě čerstvě zamilovaní. Teda ve skutečnosti neuvěřitelně čerstvě zamilovaní. Měla jsem za ni velikou radost, protože Anni dalo hodně práce, než se dobrala svého štěstí. Ale byla jsem zároveň moc ráda, když spolu nebyli u Anni v pokoji, ale trávili volno spíš u Sebastiana, abych se vyjádřila opatrně. To potom ale zase poněkud vadilo Kaiovi, Sebastianovu spolubydlícímu. S Kaiem jsme v posledních měsících často utíkali jeden ke druhému, abychom se spolu dívali na další díl Doktora Who a jiné seriály. A zvuk jsme měli hodně nahlas.

O půl hodiny později jsem už vystupovala na stanici U-Bahnu Christuskirche a kráčela letním ránem ke kanceláři. Agentura sídlila na okraji půvabné čtvrti Schanzenviertel v klidné ulici lemované vzrostlými lípami a nádhernými secesními domy. Kolem bylo i pár příjemných restaurací, barů a portugalských kaváren a jednou týdně se tu konal trh. Dneska byl tržní den, tak jsem si u stánku u řezníka koupila uzenou šunku a nechala si na vyzkoušení zabalit ještě jitrnici, a nakonec jsem zdolala i s nákupem zbylých pár metrů k domu, kde sídlila kancelář.

Bylo krátce po osmé hodině a jako vždycky v tuhle ranní dobu tam ještě nikdo nebyl. Moji kolegové se většinou začínali trousit teprve mezi devátou a půl desátou. Miluju tyhle klidné chvíle, kdy mám kancelář, kterou sdílím s Juliem, Lindou a Britt, chvíli sama pro sebe. Se všemi si sice moc dobře rozumím, ale miluju i klidnou snídani, zatímco přemýšlím nad projektem, na kterém spolupracuju.

Otevřela jsem okno dokořán, abych pustila dovnitř ranní vzduch, který byl sice ještě chladný, ale sliboval krásný letní den a teplíčko. Potom jsem odkopla boty pod stůl, vyndala z tašky na stůl nákup a bosa přeťapala přes chodbu do kuchyňky. To je taky něco, co miluju, když jsem ráno v agentuře úplně sama. Můžu si prostě dělat a dovolit, co chci, jako by mi to tady celé patřilo. Bylo by skvělé, kdybych si mohla dovolit byt, jako byl tenhle, s vysokými štukovými stropy, leštěnými parketami a směsí moderního nábytku s pár kousky z padesátých, šedesátých a sedmdesátých let. Kávovar v kuchyňce pocházel pravděpodobně z osmdesátých. Své nejlepší dny měl očividně dávno za sebou a kolega Julius vytrvale tvrdil, že ho Claas Maurien koupil v Neapoli od sedmašedesátiletého prostituta. Nedokázala jsem posoudit, nakolik je ta historka pravdivá, ale navzdory stáří stroje z něj káva chutnala fantasticky. Vzpomněla jsem si na rozhovor s mámou a ptala se v duchu, co nám můžou chtít rodiče oznámit. Možná to nějak souvisí s Lennym, který má také nějaké novinky. Bezděčně jsem si začala pro sebe broukat písničku, kterou jsem si dala do svého mixu oblíbených songů a kterou mi poslal Lenny s poznámkou: Tady, moje milá Nele, abys nebyla tak smutná. To bylo hned po rozchodu s Tobim, když jsem se před svou rodinou neudržela a rozbrečela se. Normálně jsem se dokázala před nimi ovládat, ale v tu chvíli to ze mě prostě vyrazilo. Lenny nikdy nedokázal unést, když jsem byla smutná, a hned se rozplakal se mnou. Tak jako většina lidí s Downovým syndromem je velmi emocionální, zvlášť když jde o jeho nejbližší. První písnička na CD byla od Vicky Leandros, protože Lenny je jejím velkým fanouškem, a tenhle song byl jeho „absolutně nejoblíbenější“, jak říkával.

„Ne, nestarej se o mě. Víš, že miluju život,“ prozpěvovala jsem si pro sebe, zatímco jsem si krájela chleba. „A taky občas kvůli tobě brečím, ale to určitě přejde.“ Obložila jsem si půlku chleba šunkou a díky řezníkově obchodní zdatnosti zkusila umístit na druhou půlku kus zakoupené jitrnice. Určitě by byl smutný, kdybych ji nevyzkoušela. „Snad se mi podaří být zase volná, snad se znovu zamiluju,“ trylkovala jsem ve vysokých tonech písně a byla šťastná, že jsem sama. „Vidět, že svět je zase krásný, dadadaÁÁÁ,“ zaječela jsem uprostřed písničky, když se mého nahého lýtka dotklo něco studeného a mokrého. Otočila jsem se a objevila středně vysokého psa se zlatou srstí, červeným obojkem a veselýma střapatýma ušima. Očividně mi očichával nohu a teď se na mě zadíval vzhůru, aby si mě usmířil přátelským úsměvem. I když se psi prý neumějí usmívat – tenhle to definitivně dokáže. „Tys mě ale vyděsil,“ vyčetla jsem mu. „Mám přestat zpívat? Máš pravdu, bylo to strašlivé.“

Pes se smál a zíral na mě velice nadšeně. Pokud mu můj zpěv připadal děsivý, nedal to na sobě znát.

„Ty musíš být Sally,“ pokračovala jsem, když jsem si vzpomněla, co mi říkali kolegové: Claas Maurien má psa jménem Sally a pravidelně ho bere do kanceláře.

Očividně jsem to odhadla správně, protože když jsem vyslovila jméno, pes začal nadšeně vrtět ocasem. Musela jsem se smát, když jsem viděla, jak se hýbe celým tělem. A k tomu ještě ty psí grimasy… srdce mi přitom doslova tálo. Nabídla jsem Sally ruku, aby si ji mohla očichat. „Ahoj, já jsem Nele,“ představila jsem se. Zdálo se, že jsem ok, protože mi ruku olízla a přimkla se těsněji k mojí noze. „Ach bože, ty jsi ale sladká,“ smála jsem se a mluvila takovým tím trapným hlasem, jak mluví lidi často na psy. „Proč mi nikdo neřekl, jak jsi sladká, co?“ Sklonila jsem se k Sally, abych ji podrbala za ušima, což se jí očividně líbilo, protože mi nastrčila hlavu. „Takový krásný pejsek. Podívej se na svoji nádhernou zlatou srst,“ chválila jsem ji, zatímco jsem ji drbala. „A vsadím se, že ty nemusíš sedět dvě hodiny u kadeřníka, aby ti udělal takové nádherné karamelové a zlaté proužky.“

Sally se na mě soucitně podívala a přitom si užívala drbání. Moje poklony očividně slyšela moc ráda.

„Hele, máš ráda jitrnice?“

Při posledním slově zdvihla hlavu a začuchala, jako by odpovídala.

„Počkej… smíš ale vůbec jitrnice? Třeba jsi vegetariánka, nebo něco takového. Nebo je jitrnice špatná pro psy.“

Sallyin pohled posmutněl. Vypadala najednou strašně vyhládle. Chudinka. Působila neuvěřitelně nešťastně a já byla její jediná záchrana.

„Uděláme to takhle: dám ti kousek chleba s jitrnicí, ale nesmíš to nikomu prozradit. Okej?“

Od Sally nevzešla jediná námitka, tak jsem utrhla kus svého chleba a podělila se s ní. Místo, aby chtivě chňapla po kořisti v mé ruce, tázavě se na mě podívala a zdálo se, že čeká na dovolení. Díky tomu jsem se do ní ještě víc zamilovala. Ona je navíc ještě ke všemu tak slušně vychovaná! „Prosím pěkně.“ Opatrně si ode mě vzala kus chleba s jitrnicí, jen aby ho následně během zlomku vteřiny spolkla a nadšeně se olízla. „Takhle si ale nemůžeš vůbec nic vychutnat,“ smála jsem se a dřepla si, abych ji mohla lépe podrbat. „Jídlo, které ti opravdu chutná, nesmíš jen tak spolknout, chápeš? Nikdy nevíš, kdy je zase dostaneš. Zavřeš oči a tu chvíli si užíváš a vychutnáváš, jak nejdéle dokážeš.“

Sally si lehla napůl na můj klín a přitulila se ke mně tak přátelsky a důvěrně, až mi srdce doslova přetékalo. „Ach člověče, jsi vážně neuvěřitelně roztomilá.“

Ušklíbla se na mě, jako by chtěla říct: To přece vím.

S úsměvem jsem si ji ještě víc přitáhla k sobě. „Jasně, ty to víš, co? Víš úplně přesně, že jsi sladká psí holčička. A tak zdvořilá a chytrá, roztomilá a nádherná…“

„Jen ji moc nepřechvalte. Strašně jí to potom stoupá do hlavy,“ zazněl ode dveří hluboký hlas.

Vyděšeně jsem sebou trhla, zatímco Sally jen zdvihla hlavu a začala vrtět ocasem. Zatraceně, jak jsem se mohla takhle nechat oblbnout krásnýma psíma očima? Vůbec mě ani koutkem mysli nenapadlo, že určitě musí být její pán nedaleko. A na jejího páníčka jsem chtěla dneska zapůsobit velmi kompetentním a profesionálním dojmem. Když jsem se otočila, uviděla jsem stát ve dveřích vysokého tmavovlasého muže, který si mě a Sally pobaveně měřil. Okamžitě jsem poznala Claase Mauriena, setkali jsme se několikrát na marketingových zasedáních, kde jsme si byli i představeni. Ale na to se on zaručeně už dávno nepamatuje. Kromě toho jsem jeho fotku viděla mnohokrát na internetu nebo v odborných časopisech. V době mého přijímacího pohovoru byl pryč, takže jsem teď poprvé stála před ním jako nová spolupracovnice, nebo přesněji řečeno, jsem před ním dřepěla. Cítila jsem skutečný ostych. Byl v naší branži osobnost a já se mohla a chtěla od něj hodně naučit.

Přivřel hnědé oči, aby si mě ještě jednou pohlédl. „My se už známe, ze zasedání v Berlíně.“

On si to ještě pamatuje?! Musela jsem se okřiknout, abych na něj přestala strnule zírat, jako by mu rostly z uší klobásy. Rychle jsem odsunula Sally z klína, vyskočila na nohy a zamířila s nataženou rukou k němu. „Ech, ano, to souhlasí. Jsem tady nová. Nele…“

„Wilkensová, vím,“ usmál se a chopil se mojí ruky, aby jí potřásl. „Claas…“

„Maurien, vím. A vy si mě z toho zasedání ještě pamatujete?“ podivila jsem se.

„Ty,“ opravil mě. „Ano, ještě ano. Proč bych neměl?“

„Ne, myslím, no přece… Nikdy bych si nepomyslela, že si na mě budeš pamatovat, to je všechno.“

Jeho milý úsměv byl nakažlivý. „Ach, já mám téměř sloní paměť. Tak potom… srdečně tě u nás vítám.“

„Děkuji.“ Uvědomila jsem si, že si stále ještě třeseme rukama, a rychle jsem svou stáhla.

„A se Sally jste už nejlepší kamarádky,“ poznamenal a odvrátil se ode mě, aby si ze skříňky vzal hrnek.

Zase jsem se sklonila k Sally, abych ji pohladila, což odměnila roztomilým pohledem. „To zaručeně. Je úžasná, zapůsobila na mě. Neumím si představit, že takhle reaguje jen na pár pochval.“

„Ale jistě. Na komplimenty a jitrnici.“

Uhnula jsem pohledem. „Jitrnici?“

„Nechceš mi přece namluvit, žes jí nedala kus svého chleba.“

„No ano. Jen kousíček. Omlouvám se, doufám, že se tím neotráví a tak. Ale je to biojitrnice. Úplně čerstvá.“

Pobavený lesk v očích se ještě prohloubil. „Ach tak, no, když je to bio, tak to je samozřejmě něco úplně jiného.“

Právě jsem se chtěla pustit do zdlouhavého výkladu, ale mávl rukou. „To je naprosto v pořádku, když tu a tam něco malého dostane. Za jitrnici by mimochodem i vraždila.“

„No, potom jsem se strefila do černého,“ zasmála jsem se. Cítila jsem intenzivní pohled a podívala se dolů, odkud na mě Sally upřeně zírala. „Copak se děje, zlatíčko?“

Neřekla na to nic, jen se snažila ještě přitvrdit hypnotizující pohled.

„Bohužel, odpovídá jen velmi zřídka,“ ušklíbl se Claas, čímž mě rozesmál. „Ale myslím, že přemýšlí, jestli by se jí nepodařilo tě přemluvit k ještě jednomu kousku jitrnice nebo jestli jí karamelové a medové proužky sluší.“

Děsem mi ztuhnul úsměv na tváři. „Stál jsi celou dobu ve dveřích?“

„Ne, ze začátku jsem byl na chodbě. Nebyl jsem si jistý, jestli vás smím vyrušit.“ Postavil šálek ke kávovaru a nechal si připravit dvojité espresso. „Už sis tu trochu zvykla?“ Tón hlasu nezměnil, byl stejně přátelský jako předtím, ale tohle byla jasná otázka šéfa. Musela jsem rychle začít myslet na práci.

„Ano, určitě. Je skvělé, že tu můžu pracovat. Zkoušela jsem to vícekrát a jsem moc ráda, že mi to konečně vyšlo.“

„No jistě, vždycky říkám, že se tvrdohlavost vyplácí.“

„Jsem totálně nadšená kampaní Searchlove. Když jsem viděla video, měla jsem chuť se hned přihlásit.“

„Díky.“ Zamíchal si do šálku tři cukry a vypil kávu na dva pořádné doušky. „Tak myslím, že se uvidíme později.“

„Jistě.“

„Prima.“ Postavil hrnek do dřezu a zamířil ke dveřím. Tam se ke mně znovu obrátil. „Tímto tě ještě jednou srdečně vítám u  M&T, Nele Wilkensová.“ Podíval se na svoji fenku a přivolal si ji. „Tak jdeme.“

Sally poslechla, ale na půl cesty se ke mně obrátila, jako by uvažovala, jestli se k nim přidám. Když jsem se nehýbala, zastavila se a zmateně se dívala ze svého pána na mě a zpátky.

„Hej? Mylady? Smím tě požádat, abys šla,“ potřásl Claas hlavou.

Sally se na mě téměř omluvně ohlédla a rozběhla se rychle za ním.

„Vypadá, jako by se divila, že já na tvůj povel nereaguju,“ poznamenala jsem.

Zasmál se. „Občas vážně netuším, co se jí honí v hlavě. Tak později.“ Pokývl mi a potom byli on i Sally pryč.

Tak tohle je tedy Claas Maurien. Vypadal mile už při setkání v Berlíně, a dokonce je i přitažlivý, a dneska byl vážně… také milý. Je přece moc dobré mít milého šéfa. Můžu jen doufat, že jsem nezapůsobila špatným dojmem, i když jsem se nakonec sice neprezentovala přehnaně pilně a kompetentně, ale jen jako milovnice psů. Ale o své kompetentnosti ho ještě přesvědčím. Vylila jsem své mezitím vystydlé cappuccino do dřezu, abych si udělala nové. Přitom mi padl zrak na nohy. Na moje bosé nohy! Tak asi tolik k mému prvnímu profesionálnímu dojmu. Sakra.

Od devíti hodin se začali trousit do práce postupně moji kolegové, Julius, Linda a Britt. Linda pochází z Rotterdamu, žije ale už víc než deset let v Hamburku. Mluví perfektně německy, jen s roztomilým holandským přízvukem, který je tak sladký, že by jí nikdo nevěřil, kdyby chtěla být zlá nebo naštvaná. V tuhle chvíli se rozčilovala nad svým sousedem, který k jejímu trápení začal hrát na trubku. „Umíte si představit, jak to zní, když hraje na trubku někdo, kdo to vůbec neumí?“

„Ne,“ odtušil Julius. „Ale moc pěkné to být nemůže.“ Julius byl klasický hipster, nejen navenek, ale i vnitřním založením. Byl stále na  Switschi a vlastně ani neměl moc času na práci. Za dva týdny, co jsem byla u agentury, se Julius objevil třikrát až v poledne a mizel kolem páté. To bych si nikdy nedovolila.

„Buď ráda, že se neučí na bicí,“ poznamenala Britt a zajela se židlí k tiskárně, aby si vyndala pár stránek. Byla služebně nejstarší v místnosti, vlastně tu pracovala už od založení firmy. O svém soukromí nikdy nemluvila, takže všichni usoudili, že je tajná agentka. Ale agentka sem nebo tam, oblíbila jsem si ji a ráda jsem s ní pracovala.

Linda těžce vzdychla. „Netušíte, co musím snášet.“

„Trochu si to představit dokážu,“ ozvala jsem se, zatímco jsem si na psacím stole třídila vytisknuté e-maily a hezky si je zakládala. „Moje nejlepší kamarádka a zároveň spolubydlící Anni hraje na klavír. Hraje sice moc dobře a já ji ráda poslouchám, ale občas cvičí jedno a totéž místo úporně zas a znovu. Dva takty a celé hodiny. Můžu z toho vyletět z kůže.“

„Vážně?“ ušklíbl se Julius. „Ty umíš lítat? Zatím mi přijdeš spíš tak trochu jako štěně.“

„Řekla, že z toho může vyletět,“ opravila ho posměšně Linda. „Ale to je jedno, už se musím vážně dát do práce.“

Nastal klid a všichni jsme se soustředili na svoje úkoly. V přestávce na oběd jsme si došli koupit currywurst, klobásu s kari, a usadili se s ní na lavičce pod obřím dubem. Léto ze sebe letos vydalo to nejlepší a celý Hamburk sotva dokázal věřit svému štěstí. Nikdo se o tom ale neodvažoval mluvit nahlas ze strachu, že tím sluníčko zažene. A ačkoli vlastně chodím moc ráda do práce, v takovém krásném dni se mi skoro nechtělo vracet do kanceláře. Linda, Britt a Julius měli stejné pocity a celé odpoledne jsme se ptali, proč nemáme práci, pro kterou by platilo, že v pátek odpoledne už v kanceláři nikoho nezastihnete.

Mrkla jsem na hodinky. Blížila se čtvrtá hodina, a tím závěrečná schůzka týdne. „Mítink brzy začne.“ Popadla jsem poznámkový sešit, propisovačku a hrnek s kávou a už jsem se hnala ke dveřím.

„Ona je tak trochu snaživka, co?“ prohodil Julius jedovatě k Britt.

Ta ale pokrčila rameny a přidala se ke mně.

V pátek a v pondělí se vždycky v agentuře konaly mítinky, protože filozofií M&T bylo, že týden začíná i končí v týmu. V konferenční místnosti už byla spousta židlí, lavic u okna i sedacích míčů obsazená kolegy a kolegyněmi. Okna byla dokořán a dovnitř vál čerstvý vzduch. Z nedalekého pekařství sem stoupala vůně čerstvě upečených franzbrötchen, hamburského tradičního sladkého pečiva. Okamžitě se mi začaly sbíhat sliny, ale už nezbýval čas si pro ně doběhnout. Usadili jsme se s Lindou a Juliem u konferenčního stolu, zatímco Britt přisedla pod okno na lavici k Oliveru Thevsovi, kterému všichni říkají Oli. Oli byl vždycky ve střehu, vždycky připravený vyskočit, strašlivě chaotický, ale také zatraceně dobrý ve svém oboru.

Jako poslední vešel do místnosti Claas, těsně následován Sally. Měl s sebou dva velké sáčky z pekařství, ze kterých se linula téměř neodolatelně svůdná vůně houstiček.

Linda natěšeně zavětřila. „Copak to máš, Claasi? Vítáme tě z dovolené.“

Kývl. „Ano, přinesl jsem něco dobrého jako díky pro všechny za to, že budete mít v příštích dnech hromadu přesčasů.“

„Vážně budeme?“ zamračil se Julius.

„Ó ano, to budete.“

„No, potom…,“ vytáhl si Julius jednu franzbrötchen ze sáčku a podal ho dál.

Pohled mi padl na Sally, která kroužila po místnosti a nechávala se od každého pohladit. Nejeden z nás jí kradmo něco podstrčil a já si domyslela, že každý má ve svém psacím stole schovanou krabičku s dobrotami. Když mě Sally objevila, začala vrtět ocasem a zdravila mě tak nadšeně, jako bychom se neviděly celou věčnost. S úsměvem jsem ji podrbala. „Taky jsi mi chyběla, to víš, že ano,“ ujišťovala jsem ji svým legračním hlasem, vyhrazeným pro psy, který Sally podnítil k ještě většímu nadšení. „Dokonce moc, moje sladká, malá…“

„Vy se už znáte?“ podivil se se zájmem Julius.

„Ano, Nele a Sally se dneska ráno seznámily v kuchyňce,“ vysvětlil Claas místo mě. „Tak to mezi nimi začalo.“

Linda se ušklíbla. „Zdá se, že je to mezi nimi vážné.“

„Taky si myslím,“ souhlasil.

Odkašlala jsem si a sundala opatrně Sallyiny tlapy z klína, ale dál jsem ji hladila, protože jsem nechtěla, aby si myslela, že ji nemám ráda. „Měla jsem jitrnici,“ vyložila jsem Lindě.

V tu chvíli se ozval Oli. „Okej, lidi, tak začneme.“

Odtrhla jsem se od Sally, posadila se zpříma a otevřela si sešit. Už to s tím mazlením stačilo. Claas by si mohl myslet, že jsem tady jen pro mazlení.

Oli vstal z lavice a přistoupil ke konferenčnímu stolu. „Takže, jak už vám pohrozil Claas, v příštích měsících budeme mít docela rušno. O letní okurkové sezoně u nás nemůže být ani řeči, protože máme dvě opravdu krásné smlouvy.“

Chtěla jsem zrovna uznale poklepat klouby na stůl, když jsem si uvědomila zdrženlivou reakci svých kolegů. „Znamená to, že je v háji letní dovolená?“ starala se Linda.

Claas potřásl hlavou. „Ne, každý, kdo už má naplánovanou dovolenou, si ji může vzít. Ale kdo se může na léto uvolnit, má smůlu. Je mi líto.“

Pár kolegů zasténalo a všichni mluvili o tom, kdo už má plánovanou dovolenou a kdo se chtěl vydat na spontánní trip do Londýna. Jen Julius a já jsme se rozhovorů neúčastnili. Místo toho mi podal sáček s pečivem. „Tady, vezmi si, ještě jsi neměla.“

Vytáhla jsem si úžasně vonící houstičku, „Hm, paráda, je ještě teplá,“ přetékala jsem nadšením. Při zvuku mého hlasu Sally, která mi ležela u nohou, začala klepat ocasem o zem, ale jinak se ani nepohnula. Odtrhla jsem kousek pečiva a dala si ho do pusy. Chutnal skvěle, sladce a skořicově – přesně jak houstičky mají chutnat.

„Halo, můžete se prosím uklidnit?“ volal Oli. Změť hlasů se pozvolna ztišovala. „Takže, jak už jsem řekl, máme dvě opravdu dobré smlouvy. Projekt číslo jedna zní…“ Udělal dramatickou pauzu a nakonec vykřikl: „Udělejme louku sexy! Tedy, Lüneburger Heide, ten camping park. Jak jistě všichni víte, louky brzy rozkvetou.“

Kývla jsem, ale většina ostatních jen bezradně krčila rameny.

„Většinou začínají kvést v srpnu a táhne se to až do září,“ vyložila jsem a dodala na vysvětlenou: „Moje máma pochází z Undeloh, často tam jezdíváme za příbuznými. Je tam hrozně krásně.“

„To si myslí centrála Lüneburského cestovního ruchu také,“ dodal Oli. „Proto chtějí pro obdivovatele rozkvetlých luk pořádně vyšroubovat ceny.“

„Sorry, ale nikdo, kdo za něco stojí, nevyrazí na víkend na kafe a koláč do Heide,“ odfrknul si Julius. „Tím by se profláknul jako totální supermaloměšťák. Přítomné samozřejmě vyjímám.“ Poklepal mi na předloktí.

Julius dost často střílel takovéhle jedovaté špičky. Moc jsem netušila, proč to dělá, tak dobře jsem ho ještě neznala. Nejspíš má smysl pro humor, kterému já nerozumím. Pokrčila jsem rameny. „Nevadí. Je mi jasné, že Heide nejsou supertip na úžasnou dovolenou. Přesto je tam nádherně. A jsou jedinečné.“

„Přesně,“ ozval se zase Oli. „Naším úkolem je tuhle skutečnost zajímavě podat veřejnosti. Postaráme se o to, aby každý, kdo za něco stojí, chtěl jet zrovna tam, Julie.“

To je ale úžasný projekt! Napadlo mě rovnou nejméně pět sloganů, kterými bych dokázala udělat máminu rodnou oblast sexy pro lidi z velkoměst. Přímo by se tam hnali, určitě.

„To nechápu,“ vrtěl hlavou Julius. „Stačí, aby Horst Lichter vyrazil a důchodci se tam poženou.“

„Supernápad,“ mrkl na něj Oli. „Naším cílem ovšem je, aby byly Heide sexy pro mladší lidi.“

Debatu ukončil. „Pojďme nyní k projektu číslo dvě. Není tak, no… sexy,“ po tváři mu přeběhl úšklebek, potom pokračoval: „Oslovila nás s voláním o pomoc Průměrná politická strana.“ Claas vyndal leták, který měl vedle židle. Přešel k tabuli vpředu, kde poster rozbalil a připevnil. „Konkrétně jde o tohohle člověka.“

Byl to klasický volební leták s portrétem týpka nedefinovatelného věku. Měl prořídlé šedivé vlasy, pěšinku si česal na stranu, k tomu úzký obličej a tenké rty. Na trochu delším nose mu seděly brýle se stříbrnými obroučkami a jeho úsměv působil trochu útrpně. Nahoře bylo logo strany a jméno muže: Rüdiger Hofmann-Klasing. Pod jménem byl uvedený slogan: Poctivě. Spolehlivě. Kompetentně. Pro Hamburk. Ještě nikdy v životě jsem toho člověka neviděla ani o něm neslyšela. A sotva jsem odvrátila oči od plakátu, hned jsem tu tvář zase zapomněla.

„No?“ podíval se po nás dokola Claas. „Kdo z vás toho člověka zná?“

Nikdo se neozval, všichni jen bezradně krčili rameny.

„A přesně tohle je ten problém. Rüdiger Hofmann-Klasing je špičkový kandidát a hlavní tažný kůň Průměrné strany. Kandiduje na místo nového starosty Hamburku. 20. října jsou volby, ale vůbec nikdo ho nezná, při průzkumech veřejného mínění padají výsledky jeho oblíbenosti až někam do sklepa.“

„Nerozumím tomu,“ povytáhla Linda obočí. „Je přece poctivý a spolehlivý.“

„A kompetentní,“ dodala jsem.

„No, na každý pád ten tažný kůň poněkud pokulhává,“ odtušil Julius. „A kterápak agentura je zodpovědná za tenhle plakát a slogan?“

„Dámy a pánové z  Průměrné strany zatím pracovali bez využití agentury,“ vysvětlil Claas.

Britt se prudce nadechla. „Ouvej. To je znát.“

„Znamená to, že jim teď povedeme volební kampaň?“ zajímal se Julius.

„Ne, na to právě teprve teď angažovali kolegy od Riegrů.“

Trhla jsem sebou. Byla to moje bývalá agentura, kde jsem pracovala se svým ex-přítelem Tobim.

„Budeme muset spolupracovat s Riegrem, ale soustředíme se jedině a přímo na image-kampaň pro Rüdigera Hofmann-Klasinga,“ pokračoval Claas. „Dlouhodobě si u něj strana dělá naděje na celozemské volby, aby zdůraznili, jak je to důležitý člověk.“

Zamyšleně jsem si prohlížela poster. „Co je konkrétní problém s tímhle člověkem? Máte ty výsledky výzkumu veřejného mínění?“

„Ano, jistě.“ Claas vyndal svazek papírů velikosti A4. „Hlavní problém je, že 65 procent dotázaných ho označilo za naprosto bezbarvého a nevýrazného. Nikdo neví, kdo to je a co si myslí. Nikdo nemá pocit, že se vážně zajímá o potřeby obyvatel. Musíme zajistit, aby ho lidi milovali.“

Bylo mi sice bezbarvého a nevýrazného Rüdigera Hofmann-Klasinga líto, ale moje srdce tlouklo pro Heide.

„Okej, takže tohle nás čeká v nejbližších týdnech,“ promluvil zase Oli. „A samozřejmě pokračujeme na dalších projektech, které už běží. Rád bych pro Lüneburské louky vybral náš tým, který se osvědčil v Harzu, tedy Britt, Lukase, Carolu a Borise.“

Škoda. Ráda bych udělala z Lüneburger Heide sexy cíl.

Potom si vzal slovo Claas. „Co se týče image-kampaně, chci aby se jí ujali Julius a Linda.“

„Nele by se měla zapojit,“ mínil Oli. „Přišla od Riegrů a má s podobnými kampaněmi zkušenosti.“

Claas si mě pochybovačně změřil. „Už jsi dělala na nějakém politikovi?“

Cítila jsem, jak se mi tělo napřimuje. „Ne, s politiky zatím nemám zkušenosti. Ale už dělám v branži skoro pět let a vím, jak na to.“

„Hm,“ protáhl Claas, očividně ještě skeptický.

Připadala jsem si skoro jako na základní škole, když se vybíraly děti do soupeřících mužstev a já vždycky zůstala poslední v lavici. Přitom jsem třeba ve vybíjené nebyla vysloveně špatná! Vlastně naopak. A ve své práci jsem taky zatraceně nebyla špatná! Naopak, jsem dobrá, dokonce moc. Rychle jsem narovnala ramena a vystrčila bradu. „Image-kampaň je prostě image-kampaň, ne? Ať je zákazník politik, bankéř nebo sportovec.“ Trochu jsem si lokla vychladlé kávy. Nedej na sobě nic znát, napomínala jsem se v duchu. Protože jestli jsem se něco naučila během práce pro agentury, tak to, že při sporu musí důstojnost stranou a nikdy nikdo nesmí dát najevo slabost.

Trhla jsem sebou, když Claas udeřil lehce rukou do desky stolu. „V podstatě máš pravdu, Nele. Image-kampaň je image-kampaň. Tak potom vítej v týmu Hofmann-Klasinga.“

S úlevou jsem si oddechla.

Oli spokojeně přikývl. „No dobře, tak to bychom měli. V pondělí se oba týmy sejdou a každý z nás představí svoje nápady pro kampaň. To je pro dnešek všechno. Přeju všem krásný víkend.“

Místnost se pomalu vyprazdňovala a hluk probudil Sally. Zdvihla se z mých nohou a oklepala se. Potom odešla ke Claasovi, který vstal, aby sundal plakát s Hofmann-Klasingem. „Ahoj, Sally,“ usmál se na ni a pohladil ji po hlavě. „Drsný den, co?“

Sbalila jsem si poznámkový sešit, propisku a hrnek s kávou a už jsem vycházela ze dveří, když jsem se ještě jednou obrátila ke Claasovi. „Poslyš, chci abys věděl, že je tenhle džob pro mě strašně důležitý a já ho nehodlám pokazit.“

Claas sroloval plakát a položil jej na sůl. „Počítám s tím, že to rozhodně nezkazíš. Bezdůvodně bych ti ten projekt nesvěřil.“ Vážně se na mě podíval. „Mrzí mě, že jsem o tobě přede všemi pochyboval. Normálně takový nejsem.“

Sally ke mně přešla a strčila mi studený, mokrý čenich do ruky. Mávala přitom ocasem a věnovala mi veselý psí pohled, jako by chtěla podpořit tvrzení svého pána.

„Okej,“ kývla jsem. „Tak máme jasno.“

Claas kývnul. „Dobře.“

„Tak ahoj, a díky za houstičky.“

„Rádo se stalo.“

Vyšla jsem z konferenční místnosti a přešla naproti ke svému stolu. V hlavě se mi všechno mlelo. Doufám, že Claas opravdu nepochybuje o mých schopnostech.

V pondělí bych ho rozhodně měla ohromit svými geniálními nápady na kampaň pro toho Hofmann-Klasinga. Dobře, aktuálně mi teda nenaskočila jediná idea, ale na co by jinak byly dva volné dny? Teď se tomu teda říká víkend.

Překvapení

Druhý den ráno jsem se vydala na kole na cestu do Entenwerderu. Do tváře mi vál chladný ranní větřík, ale slunce už mě hřálo na kůži a ptáci na stromech vesele cvrlikali. Všechno slibovalo nádherný, horký slunečný den. Miluju projížďky na kole podél tohoto úseku Labe. Není to tady tak přelidněné jako u Landungsbrücken, protože na téhle části břehu řeky toho není moc, co by nabízely cestovní průvodce: žádná pláž, žádné vyjížďky po přístavu, ani velké lodě nebo impozantní koncertní haly. Místo toho hodně hrází, krásný park a na druhém břehu řeky průmyslová zařízení, která mají ovšem svůj svérázný půvab. A spousta zeleně. Restaurace Entenwerder 1 patřila už několik let k oblíbeným snídaňovým podnikům naší rodiny – přinejmenším v létě, protože vlastně stojí celá na pontonu přímo na řece. Zamkla jsem kolo a přešla po dlouhém můstku do kavárny. Zařízení už na první pohled působilo trochu nesourodě a sešle, ale právě to mu dodávalo zvláštní půvab. Byly tu staré pestře natřené dřevěné židle, plážová lehátka, květiny a světelné řetězy. Ale kávu berou přímo z nedaleké malé pražírny a bylinky pěstují v květináči vedle kuchyně. Vítr od Labe mi zavál do nosu příjemnou vůni, a jak jsem se blížila, už jsem slyšela tiše hrát Café del Mar.

Bylo přesně deset hodin, přesto jsem si byla jistá, že tu rodiče s Lennym už budou. Lenny totiž nesnášel představu, že by někam přišel pozdě. Z toho důvodu vždycky trval na tom, že vyrazí velmi brzy, a my všichni ostatní tím trpěli. Případně tedy teď už jen naši rodiče, protože já se v březnu minulého roku z domova odstěhovala. Nebylo to pro mě snadné, protože Lenny z toho byl strašně smutný. Ještě doteď se občas ptá, jestli se nechci vrátit. Já ale věděla, že mě už nepotřebuje tolik jako dřív. Odstěhovala jsem se, když zvládl poslední srdeční problémy a absolvoval několik měsíců na rehabilitaci. Navíc jsem měla pocit, že v osmadvaceti už mám načase, abych se postavila na vlastní nohy. Lenny se mezitím výrazně zlepšil, užíval si plnými doušky života a doháněl všechno, co během dětství a mládí propásl kvůli dlouhým pobytům v nemocnici.

Protáhla jsem se kolem stolků, židlí a lavic a objevila svou rodinu v koutě těsně u vody. „Ahoj!“ zavolala jsem a zamávala.

Máma vzhlédla od kávy. Nadšeně mi zamávala na pozdrav a usmála se, přičemž typicky nakrčila nos. Táta, který do té doby seděl zády, se ke mně obrátil a vstal, aby mě divokými pohyby správně nasměroval – což bylo celkem zbytečné, protože já je už viděla a mířila k jejich stolu.

Potom jsem se podívala na Lennyho a Lenny na mě. Jako by se mu po tváři rozlila nádherná záře. „Nele!“ vyskočil ze židle a hnal se ke mně s doširoka rozpřaženými pažemi. „Moje srdíčko Nele!“

„Moje srdíčko Lenny,“ oplácela jsem mu se smíchem, když ke mně dorazil a bouřlivě mě objal. Lenny miloval objímání, přímo se v tom vyžíval.

A jako pokaždé, když jsem ho viděla, zalil mi celé srdce i tělo pocit vroucí náklonnosti. Bylo to, jako by náhle vyšlo ještě jedno slunce. Od počátku měl nade mnou tuhle moc, od první chvíle, kdy jsem ho před dvaceti lety spatřila. Doteď si tu chvíli naprosto přesně pamatuju.

◆

Nebyla jsem vlastně ani moc nadšená, že po osmi letech života jedináčka budu novým sourozencem sesazena z trůnu. Když se začal Lenny hlásit na svět, odjeli rodiče do nemocnice beze mě. Musela jsem zůstat u babičky, a to jsem tenkrát cítila jako totální podraz. Když přišel táta druhý den ráno z nemocnice, tvářil se vážně. Tiše si něco šeptali s babičkou a já nechápala, o čem mluví. Pak si mě vzal na klín a řekl: „Tak tvůj malý bratříček Lenny je na světě. Ale něco o něm musíš vědět: Má Downův syndrom. To znamená, že je a vždycky bude jiný než ostatní děti, a pravděpodobně to bude mít v životě těžší. Navíc mu moc dobře nefunguje srdíčko.“ A nato se rozbrečel.

Okamžitě jsem dostala strach a malovala si všechno v nejčernějších barvách. Můj bratr má nějaký syndrom, netušila jsem, o co jde, ale znělo to strašlivě. Je nějaké monstrum? Později jsme jeli do nemocnice a máma taky plakala a pevně mě objímala. Máma s tátou brečeli společně a mně to nahánělo čím dál větší hrůzu. Vedle máminy postele jsem objevila malou postýlku a chtěla jsem vidět, jak vypadá ta miminkovská příšera. Sebrala jsem všechnu odvahu a přistoupila k postýlce, pevně rozhodnutá nenávidět to monstrum, kvůli kterému moji rodiče tolik pláčou. Pak jsem ale Lennyho uviděla. Ležel úplně sám, maličký a něžný, a všude kolem něj vedly hadičky. Oči měl otevřené a byly takové nějaké legrační, ale nedokážu říct jak. Jen, že nevypadal jako monstrum, tím jsem si byla jistá. Krátce jsem zaváhala, ale potom jsem ho pohladila ukazováčkem opatrně po maličké ručičce. Chytil mě za prst a pevně sevřel a v tu chvíli se to stalo. Pocítila jsem teplo u srdce i v žaludku a v tu chvíli jsem věděla, že svého bratříčka šíleně miluju. „Dám na tebe pozor, slibuju. Navždycky,“ šeptala jsem mu. „Nemyslím, že by bylo něco hrozného, že není Lennart jako ostatní děti. Dokonce ho mám proto tím radši. A vy byste kvůli tomu neměli brečet. Když vám bude připadat k pláči, tak vám ho vezmu a odnesu.“ Ale rodiče se rozbrečeli ještě víc a začali mě objímat. Stále ještě jsem moc nechápala, co se vlastně děje, ale nějak bylo najednou všechno jinak. Sesedli jsme se kolem Lennyho postýlky a já si ho směla pochovat, to mi máma dovolila i přes všechny ty hadičky. A od té chvíle jsme byli rodina, já dobrovolně slezla ze svého jedináčkovského trůnu v domě Wilkensových a přenechala ho milovanému bráškovi.

Dneska vím, že rodiče tenkrát nebrečeli proto, že by byl Lenny monstrum nebo že by ho neměli rádi. Nebyli připravení na to, že by se jim mělo narodit dítě s Trisomií 21, protože to předchozí vyšetření ani nenaznačila. Najednou ztratili půdu pod nohama. A když doktoři nedali mámě dítě hned do náruče, ale odnesli je na další vyšetření s poukazem, že „něco není úplně v pořádku“, vyděsili se. Potom ho přinesli a oznámili jim, že jejich dítě má Downův syndrom a navíc, jako hodně dětí s touto diagnózou má i srdeční vadu. Lékař je upozornil, že není vyloučeno, že Lenny přežije jen pár dní nebo měsíců. „Tak to chodí, když se u žen rodících v osmatřiceti letech nedělá prenatální diagnostika,“ poznamenal nakonec tvrdě. „Mohla jít ještě na potrat a něco takového by se nestalo.“

Není teda divu, že z toho byli rodiče naprosto zoufalí a nevěděli, co bude dál. Ale nakonec to šlo, krůček za krůčkem, den po dni, a Lenny si získával naše srdce, a to přesto – nebo právě proto – že jeho dobře nefungovalo. Obvyklé srdeční vady kojenců s Downovým syndromem se dají včas odstranit operačně. Ale Lennyho poškození bylo neobvyklé, takže nebylo možné ho odoperovat hned po narození. Musel podstoupit několik operací a celé dětství a mládí bylo poznamenáno bojem právě s touto srdeční nedostatečností. V březnu loňského roku mu ale poruchu konečně definitivně spravili.

Přes všechny náročné momenty byl Lenny neuvěřitelně roztomilé dítě. Nikdo se nesmál tak hlasitě jako on, nikdo se tak nádherně neradoval z motýlů, kousku koláče nebo z bagru. Lenny se naučil lézt a běhat – mluvit, číst, psát a počítat – sice trochu později a mnohem hůř než já, ale naučil se to. Táta vždycky říkal, že Lenny nekráčí životem v mnoha ohledech nejkratší nebo nejsnazší cestou, ale vždycky jde tou nejkrásnější krajinou. A že má v srdci slunce, tenkrát, stejně jako dnes.

Jak mě zavalily všechny tyhle vzpomínky, přitiskla jsem se k Lennymu ještě pevněji. Vydal podivně chrochtavý zvuk, jako bych ho chtěla udusit, a bránil se mému pevnému stisku. „Člověče Nele, chceš mě umačkat?“

„Ano, chci,“ ujistila jsem ho se smíchem a položila mu ruku kolem ramen. Společně jsme došli k mámě a tátovi. Lenny byl o hlavu menší než já a měl stále ještě dětské faldy. Stejně jako já měl blonďaté vlasy, které nosil relativně dlouhé, a jeho zářivé modré oči se skrývaly za brýlemi s kovovými obroučkami, které jsem já považovala za strašné, ale on si je sám vybral.

„Mám novinku, Nele,“ vykládal, když jsme si sedali ke stolu. „Chceš ji slyšet?“

„Ano, jasně,“ vyhrkla jsem a objala mámu na pozdrav.

„Ach Nele, holčičko, neviděly jsme se celou věčnost,“ vzdychla.

„Vždyť jsem u vás byla minulý týden.“

„Chceš to slyšet, Nele?“ nedal se Lenny odradit.

„Ano, hned, Lenny. Jen mě nech, ať se pozdravím s rodiči.“ Objala jsem i tátu, který mi jako vždycky rozcuchal vlasy a poklepal mi na rameno, jako bych byla starý bernardýn. „Jsi stále krásnější, Nele,“ usmíval se, tak jako pokaždé, když jsme se setkali.

„Možná bych byla radši chytřejší,“ odpověděla jsem i já jako vždycky, a konečně se posadila.

Lenny zaklepal rukou na desku stolu. „Nele! Mám novinku, to nikdy neuhodneš!“

„Tak dobře. Povídej, už tě pozorně poslouchám.“

Lenny vzrušeně klepal nohou. „Hádej.“

„Stejně to tak jako tak neuhodnu.“

„Prosím, hádej, Nele.“

„No dobře. Ehm…“

„Mám přítelkyni!“ vyrazil ze sebe a rozzářil se jako sluníčko. Čímž zvítězil.

Na moment mi to vyrazilo dech. Lenny má přítelkyni? Můj malý bráška? Vždyť je ještě skoro dítě! „Ech… to je teda… Jak se jmenuje? A kolik jí je, co dělá, co dělají její rodiče, myslím…“ Bezradně jsem zmlkla. „Páni, jsi přece ještě dítě, Lenny. Smíš už vůbec mít přítelkyni?“

„Reagovala jsem podobně jako ty,“ mrkla na mě máma.

Lenny se smál. „No tohle, vždyť mi je dvacet! Jmenuje se Mia a je jí taky dvacet a jsem mega zamilovaný. Znám ji z dílny, ale ona…“ Jako vždycky, když byl rozrušený, začal mluvit nezřetelně. Pro lidi kolem naprosto nesrozumitelně. A ačkoli jsme mu jako rodina velmi dobře rozuměli, považovali jsme za důležité, aby mu dobře rozumělo celé okolí, i přátelé.

„Klid, Lenny,“ mírnila jsem ho. „Zhluboka se nadechni. Tak, znáte se z dílny. A jak moc?“

Zhluboka se nadechl a potom už klidněji pokračoval: „Pracuje ve školní jídelně. V úplně normální škole. Je moc krásná. A moc milá.“

Když se na mě díval takhle rozzářenýma očima a já poslouchala, jak se rozplývá… bylo to vlastně moc sladké. „Ano, z toho vycházím, když ses do ní zamiloval. To je báječné, Lenny. Mám z tebe ohromnou radost.“ Sklonila jsem se nad stolem, abych ho objala. Teda, něco takového… Nejenže dokázal ukončit školu a už pracoval v dílně pro lidi s postižením – teď se dokonce ještě zamiloval. Bylo to tak krásné, že konečně mohl vést samostatný život a vychutnat si ho.

„A víš co, Nele?“ vykládal Lenny, když jsem ho zase pustila a sedla si. „Mia je vážně cool. Proto chci jít s tebou nakupovat, abys mi vybrala oblečení. A taky se mnou musíš k holiči a koupit mi brýle. Abych byl pro Miu krásný.“

Lenny nasadil svůj nejoddanější psí pohled, ale to ani nebylo třeba. Udělala bych to tak jako tak. Nakupovat s ním totiž vždycky chodil táta, a podle toho to s prominutím bohužel dopadalo. Lenny prostě vypadal jako jeho miniaturní vydání. Dneska na sobě oba měli letní pestré kalhoty, košile s krátkými rukávy a sandály. I brýle měli podobné a stejně tak účesy. Takový look byl okej pro šedesátiletého pána, ale na dvacetiletém bráškovi působil trochu absurdně. „Ano, jasně že s tebou půjdu nakupovat. Co kdybys mě vyzvedl příští týden v agentuře? V okolí je spousta cool obchodů, i holičství a optik.“

Lenny podržel ruku nahoře, abychom si mohli plácnout. „Dohodnuto.“

„Krásné, že jste se domluvili,“ ozvala se máma. „Objednáme si? Mám už docela hlad.“

Předříkali jsme své objednávky, a když jsme dostali nápoje, máma se zhluboka nadechla. „Tak dobře, teď je s novinkami řada na nás.“ Odmlčela se a slavnostně se podívala na mě a na Lennyho. „Váš táta…“

„Nele, ještě něco musíš udělat!“ vpadl jí Lenny do řeči.

„Ano, ale teď chtěla přece máma…“

„Ne, nejdřív já,“ zatvrdil se.

Vyměnili jsme si s rodiči krátký pohled a já nakonec kývla na bratra. „No dobře, Lenny. Co musím udělat?“ Jak si můj bratříček vezme něco do hlavy, nemá smysl se s ním dohadovat.

„Musíš jít se mnou a s Miou na  Schlagermove.“

Zase se mu podařilo mě dokonale poplést. „Musím co?!“

„Ano, protože mám moc rád populární hity a vždycky jsem tam chtěl jít. Mia je vlastně rockerka a poslouchá jen Heavy Metal, ale to nevadí. Mám ji přesto moc rád. Říkala, že se mnou půjde, teda na tu hitmove, a já potom s ní na rockový koncert. Ale tam s námi nemůžeš, tam pojedeme s Miiným tátou.“

„Eh… okej.“ Horečnatě jsem v hlavě pátrala po výmluvě. I když aspoň nemusím na koncert – ještě nikdy jsem nezatoužila vyrazit na  Schlagermove. Za prvé to není moje oblíbená muzika a za druhé mi tlačenice lidí nahánějí hrůzu. „Ale já nejsem fanynka.“

Automaticky se mi v hlavě vynořila slova Neee, neeestareeeej se o měěě. Víííš, miluuuju živooot. Už dva měsíce jsem se tohohle nápěvu nemohla zbavit. „Ano, jasně,“ zaváhala jsem. „Cédéčko od tebe je báječné, ale hlavně proto, že je od tebe a já si na tebe vždycky vzpomenu.“

„Ale líbí se ti i ty písničky,“ přesvědčoval mě. „A kromě toho tam musíš jít, protože máma s tátou povídali, že bych radši neměl chodit sám, i když si myslím, že je to nesmysl. Ty jsi ve dvaceti už mohla chodit sama všude.“

Ale nikdy jsem nechtěla na  Schlagermove. Opravdu ne. Jak bych ale mohla Lennymu odmítnout? „No dobře. Půjdu s tebou.“

Lenny mi nadšeně padl kolem krku, až mi vyrazil z ruky lžičku s pěnou, kterou jsem si zrovna chtěla dát do pusy. „Cool! To je vážně cool! Můžu potom přespat u tebe?“

„Ano, jasně. Zeptám se Anni, jestli s námi nechce taky jít. Třeba by šli i Kai a Sebastian.“

„Ano, všichni s námi smějí jít,“ souhlasil milostivě Lenny.

V tu chvíli nám přinesli jídlo. Bylo pro mě zatraceně těžké nevrhnout se na svoji porridge, ovesnou kaši, ale ještě tady stále byla neznámá novinka našich rodičů.

Máma položila tátovi ruku na rameno, čímž mu znemožnila pustit se do jídla. Přitom se ale na něj tak krásně usmála, že jí to určitě nezazlíval. Potom se se zářivým úsměvem podívala na mě a na Lennyho. „Váš tatínek a já… budeme se brát!“

Na moment jsem úplně zkoprněla. Potom se zeptal Lenny: „Koho?“ a já se rozesmála.

„No sebe,“ vyložil táta s úšklebkem. „Sebe navzájem.“

„Co?“ Lenny na ně nechápavě zíral. „Proč?“

„Protože jsme si řekli, že po třiceti letech společného života je to krásné gesto,“ vysvětlila máma. Ona i táta se na sebe usmáli jako čerstvě zamilovaní.

Jak jsem se na rodiče dívala, srdce se mi rozbušilo. Nikdy nebylo podstatné, že spolu žijí nesezdaní, a vlastně co se týče Lennyho, ani si nejsem jistá, jestli si to uvědomoval. Ale očividně byli rodiče z představy svatby šťastní. „To jsou geniální novinky,“ vykřikla jsem a vstala, abych rodiče objala. „Srdečně blahopřeju. Nejde mi to do hlavy, páni, moji rodiče se berou! Po třiceti letech na divoko. Jste si vážně jistí, že jste pro sebe ti praví? Rozmysleli jste si to pořádně?“

„Prostě to riskneme. Buď to vyjde, nebo ne,“ rozesmál se šťastný táta.

I Lennymu pomalu novinka došla a padl rodičům kolem krku. „Určitě ti to bude moc slušet, maminko. Vezmeš si na sebe bílé šaty jako v televizi?“

Potřásla hlavou. „Ach, ještě přesně nevím, Lenny. Na sněhobílou nevěstu jsem už dost stará, myslím.“

Lenny se zklamaně zamračil.

„Kdy se vlastně bude svatba konat?“ zajímalo mě.

„19. října.“

„Oh, den před volbami starosty,“ ujelo mi, na což táta reagoval nechápavým pohledem. „Je to pro tebe problém? Musíš se na ty volby intenzivně připravovat a nebudeš mít čas?“

„Ne, ale…,“ zmlkla jsem v polovině věty, protože kampaň pro Rüdigera Hofmann-Klasinga byla přirozeně důvěrná. „Jen mě to tak napadlo. Takže 19. října, to je za tři měsíce. Ale je to dost šibeniční termín.“

Máma přikývla. „Je to hodně narychlo, to ano. Ale je to den, kdy spolu budeme třicet let.“

„Ostatně máme pro tebe a pro Lennyho ještě jednu novinku,“ dodal táta. „Moc rádi bychom vás měli jako svědky. Pokud byste chtěli.“

„Ano, jasně že chci,“ vykřikla jsem. „Teda, taková čest!“

„Pokud chce Nele, tak já samozřejmě taky,“ prohlásil Lenny rozhodně.

Seděli jsme ještě několik hodin, užívali si letní počasí a pohled na plynoucí Labe. Přitom jsme kuli svatební plány. Bylo prostě neuvěřitelně skvělé, jak šťastně rodiče vypadali. A kdo se může pochlubit tím, že půjde v osmadvaceti jako svědek na svatbu svých rodičů?

„Ahoj? Je někdo doma?“ zavolala jsem, když jsem později toho dne otevřela dveře našeho bytu. Nikdo neodpověděl, tak jsem usoudila, že je Anni u Sebastiana nebo v parku. Nakonec jsem ale k svému překvapení uviděla Anni se Sebastianem i s Kaiem na našem miniaturním balkoně. Anni měla nohy v umyvadle s vodou a ovívala se časopisem, přičemž jí tmavý cop poletoval sem a tam. Sebastian s Kaiem viseli bezvládně na židlích a zdáli se být stejně zničení vedrem jako Anni.

„Ahoj, tady jste,“ pozdravila jsem všechny tři. „Proč trčíte tady na balkoně, kde je přinejmenším sto stupňů? Venku vane aspoň trochu větřík.“

„Do parku je to na nás příliš daleko,“ vydechl Sebastian, který měl hlavu opřenou o zeď a zavřené oči. I vsedě byl znatelně vyšší než Anni.

„A kromě toho jsme chtěli počkat na tebe,“ dodala Anni, zatímco si máčela prsty nohou ve vodě a dívala se na mě upřeně velkýma modrýma očima. Vypadala mladší, než byla, což pro ni při práci učitelky občas nebylo moc výhodné, protože noví žáci nevěděli, jestli je skutečně opravdová učitelka, nebo jen absolventka na zácvik. Kromě toho se před cizími lidmi hrozně styděla. Ještě si dobře pamatuju, jak k nám kdysi přišla do jedenácté třídy. Učitel nám představil novou žákyni. Zatímco mluvil, Anni stála vedle něj se sklopenou hlavou a staženými rameny, jako by se chtěla zneviditelnit. Okamžitě jsem si ji proto oblíbila a vzala pod svá ochranná křídla. Obě moje kamarádky, Lisa a Gülcan, i já jsme ji prostě braly všude s sebou a velkoryse přehlížely, že sotva kdy promluví a často se dívá, jako by nechápala, co se děje. Postupně ale roztála a teď, jako dospělá, nabrala mnohem víc sebevědomí. Přesto pro mě zůstávala mírnou a sympatickou Anni. A stále ještě jsem měla pocit, že na ni musím dávat pozor.

„Jaká byla snídaně s rodinou?“ podíval se na mě Kai. Mnohem raději poslouchal, než by něco sám říkal. Člověk nikdy pořádně nevěděl, co mu táhne hlavou. Navíc je spisovatel. Nedávno dopsal, jak sám říkal „fantasy-science-fiction-crossover s prvky thrilleru“, a stále se pohybuje duchem jako v jiných sférách. V posledních měsících jsme se spolu hodně spřátelili, hlavně proto, že Anni se Sebastianem vytvořili pár a potřebovali soukromí. Taky mi hodně pomohl v prvních dnech po rozchodu s Tobim. Dokázal mě rozptýlit. Rollové fantasy hry, na které mě bral, byly vážně parádní a já měla moc ráda jeho LARPové kamarády. Kromě toho jsem se postupně vypracovala sama v roli Gany, ničitelky, a stala se obávanou bojovnicí.

„Snídaně byla skvělá,“ odpověděla jsem. „Ale než vám všechno povím – co kdybysme se sbalili a jeli k Labi?“

Všichni tři ale zůstali bez pohybu na svých místech a vypadali hrozně unaveně, pohnout se rozhodně nehodlali.

„Haló!“ volala jsem. „Můžete se laskavě probrat? Je léto, sluníčko svítí, musíme ven!“

„Pšt,“ sykla Anni. „Neříkej to tak nahlas, jinak se počasí lekne a bude hnusně. Prázdniny mi sotva začaly.“

Sebastian zatahal Anni lehce za cop. „Už zase. Taková práce by se mi líbila. Dopoledne dělat, odpoledne volno, a víc než tři měsíce v roce prázdniny.“ Rád takhle Anni škádlil. Od začátku, co jsme se poznali, ještě než spolu začali chodit. Vtipkování na účet učitelského povolání ho obzvlášť těšilo – nejspíš proto, že se Anni vždycky tak roztomile rozčilovala.

Teď se jí ale ani rozčilovat nechtělo. Jen se na něj zamračila a vzdychla: „No dobře. Jdeme ven. A dáme vědět i Lise a Gülcan a klukům. Mohli bysme třeba navečer společně grilovat.“

Rychle jsme sbalili všechno potřebné na odpoledne a večer na piknik na břehu Labe. Těžce naložení jsme o hodinu později vyrazili do Övelgönne. Jako vždycky v sobotu odpoledne tam bylo neuvěřitelně nacpáno. Nedaleko pláže jsme si roztáhli deky a bezvládně na ně padli – Anni a Sebastian na jednu, my s Kaiem na druhou. Chvíli jsme jen tak leželi a zírali do blankytně modrého nebe. Zabořila jsem nohy do písku a podívala se vedle sebe, kde ležel se zavřenýma očima Kai. Opatrně jsem do něj dloubla.

„Hm?“ zabručel.

„Půjdeme zase někdy na LARP? Gana touží po pomstě.“

Po tváři se mu roztáhl rozpačitý úsměv. „Ani nevím. Všichni se té zběsilé ženské bojí.“

„A když slíbím, že budu mírumilovnější? Mohla bych uzavřít pakt s Ushuli. Mohli bysme se spojit ještě s Xarog. Co myslíš?“

Kai se rozchechtal. „Spolek s tebou? Nikdy!“

Anni se posadila, chvíli hrabala v chladicí tašce a potom vytáhla kus studeného melounu. „Tak povídej, jak bylo s rodiči na snídani, Nele. Jak se má Lenny?“

„Je zamilovaný,“ usmála jsem se.

Anni vykulila oči. „Vážně? To je neuvěřitelný. Malý Lenny vyrostl, co?“

„Vypadá to tak. Ostatně mě donutil, abych mu slíbila, že ho s přítelkyní doprovodím na  Schlagermove. Nechtěli byste jít s námi?“ A dřív než mohli odpovědět, dodala jsem: „Pochopím, když chtít nebudete.“

„Ale proč ne,“ kývla Anni. „Šlágr, populární písnička, mě vlastně vůbec nezajímá, ale v posledním školním roce jsem si docela oblíbila hip hop. Tedy… kdoví?“ Anni učí totiž hudební výchovu, málem se ale stala skutečnou koncertní pianistkou. Škola, kde učí, se nachází v problémové čtvrti a ona loni narazila na svoje meze – a dokázala je překročit. Nejen hudebně. „Co je s tebou, Sebastiane?“ jemně šťouchla do svého přítele. „Půjdeš?“

Bolestně se zašklebil. „Anni, myslím, že je jen málo věcí, po kterých bych toužil míň než jít na  Schlagermove.“

„Tak půjdeš s námi?“

„Vážně! Opravdu vážně neexistuje moc věcí, které bych chtěl míň než jít na  Schlagermove.“

„To ale neznamená, že nepůjdeš.“

Musela jsem se smát. Anni dokáže být zatraceně tvrdohlavá. A nakonec jí Sebastian tak jako tak podlehne. Věděl to on, věděla to ona, věděli to všichni.

„Jsi neuvěřitelná, dokážeš člověka děsně mořit, víš to vůbec?“ podíval se na ni tak něžně, že to znělo spíš jako chvála. Nedostala šanci odpovědět, protože si ji přitáhl k sobě a dlouze a naléhavě ji políbil.

Vyměnili jsme si s Kaiem pohledy. Otevřel chladicí tašku a nabídl mi pivo. „Dáš si?“

„Díky, ráda.“

„Mimochodem, na  Schlagermove půjdu. Sice to není můj svět, ale pro tebe to udělám.“

„Moc díky,“ usmála jsem se. Na světě sotva existuje laskavější kamarád než Kai.

V podvečer se k nám přidaly Gülcan a Lisa se svými kluky, Sašou a Timem. Dorazili stejně obtěžkaní chladicími taškami a piknikovými dekami jako my. Všechno vybalili a s úlevným vydechnutím se svalili vedle nás. „Proč je tak děsný vedro?“ brblala Lisa a otřela si ubrouskem pot z čela i tváře, ale pár vláken jí zůstalo přilepených na tváři. „Tohle je fakt totálně k nevydržení.“

Její přítel Tim si ukázal na čelo. „Liso, máš…“

„Co?“ štěkla na něj a měřila si ho vztekle přimhouřenýma očima. „Co je? Máš vážně podstatný důvod ukazovat mi nějaký chyby? Jakýkoli? Musím se nechat celý dny, permanentně a pořád, od tebe kritizovat?“

Huch. Co se to s ní děje? Takhle podrážděnou ji vůbec neznám.

Timovi klesla ruka. „Eh, ne, nic, sorry.“ Očividně se už neodvažoval s Lisou dál mluvit, a ani nikdo z nás ostatních. Nikdo neměl chuť ji upozorňovat na vlákna přichycená na tváři nebo na ni promluvit.

Jen Anni to tak nenechala. „Výrazy jako celý den, permanentně a pořád mají podobný význam. Je to tedy jakési trojí vyjádření a…“ Uprostřed věty se zarazila, nejspíš ji dostihl Lisin vražedný pohled. Anni si odhrnula pramen vlasů z čela a tváře jí zrudly. „No jo, jen jsem myslela…,“ zabručela.

Gülcan hodila Lise pytlík gumových medvídků. „Tumáš, dej si. Nejspíš ti chybí cukr v krvi. A potom nám řekneš něco o zajímavých vyhlídkách na stáří a výhodných finančních balíčcích.“

Lisa pracovala v bankovnictví a vždycky se starala o naše zajištění na stáří. Neustále se mě snažila donutit ke schůzce a platbám, protože si vzala do hlavy, že určitě zůstanu na stáří komplet bez zajištění a budu muset sbírat láhve u kontejnerů. „Ach, mně je to v podstatě totálně ukradený,“ odfrkla Lisa. Roztrhla pytlík s gumovými medvídky a nacpala si jich naráz plnou pusu. „Myslím, že je k zblití, že terorizuju svoje kamarády finančníma kecama a to ještě ve svém volném čase. Tohle bankovní monstrum mi ale pomalu požírá duši a já si to většinu času ani neuvědomuju!“

Aha, tak odtud vítr vane, na Lisu přišlo období bankovní krize. Je neuvěřitelné, že pracuje v bance, dokonce hodně divné, protože ve škole byla názorově spíš doleva. No dobře, hodně doleva. No dobře, byla komunistka. Když nám potom oznámila, že chce studovat finance a stát se bankéřkou, nechtěli jsme tomu věřit. Ona ale neměla nejmenší ponětí, co by jinak mohla dělat, a její táta se přátelil s personálním šéfem HamBanky. Během studia ale byla Lisa čím dál víc zapálenější do problematiky financí, a nakonec velmi nadšená a svou práci milovala – odhlédneme-li od asi tak tří večerů v roce, kdy se utrhla a po čtvrté tequile oznámila, že zaprodala duši čertu.

Sedla jsem si vedle ní a otřela jí vlákna z papírového ubrousku z tváře. „Teda, já si myslím, že je od tebe hrozně sladké, že se tak staráš o naše finanční zajištění.“

„To si myslím,“ přidala se Anni. „A pro mě jsi vybrala totálně báječný balíček na jistotu ve stáří.“

Lisa si povzdechla. „To jste hodný. Ach, ani nevím, co se to se mnou dneska děje. Prostě mi není vůbec dobře.“

„Ale to přece nevadí. Všichni máme občas špatný den.“ Gülcan vytahala z tašky hromadu plastových krabiček, sklenice a talíře. „A co je lepší na takovou náladu než jídlo?“ Gülcan pracovala v podniku svého táty, který dovážel z Turecka olivy, plněné vinné listy, papriky a další lahůdky. Nemálo z nich končilo v našich žaludcích. Její přítel Saša se vrhl ke grilu a brzy jsme společně odstartovali neuvěřitelný festival jídla a chutí v podvečer na břehu Labe. Líně jsme se povalovali na dekách, popíjeli chlazené pivo, civěli do nebe a nechali se ovívat vánkem od vody.

„A jak se ti vlastně líbí v nové práci, Nele?“ zeptal se Saša, zatímco si pohrával s pramenem vlasů Gülcan, která měla hlavu na jeho klíně.

„Zbožňuju svou práci,“ odpověděla jsem nadšeně a propukla v pětiminutovou ódu na novou agenturu.

„A co šéfové?“ nadhodil Tim.

Před očima se mi zjevil v duchu Claas. „Ach, řekla bych, že jsou okej. Přičemž u jednoho z nich si nejsem úplně jistá, co si o mně myslí. Ale to se dá pochopit, protože jsme se viděli zatím jen jednou.“

„Mimochodem, Nele,“ protáhla se Gülcan, „můj bratranec Cano je zase single. Čtyřiatřicet, právník, vypadá fakt dobře. Kdybyste chtěli…“

„To myslíš vážně, Gülcan?“ přerušila jsem ji. „Chceš mi někoho dohazovat?“

„Neříkala bych tomu dohazování, ale jen bych seznámila dva single lidi za účelem nezávazného sblížení. Všechno totálně v pohodě, jen to zkusit. Kde je problém?“

„Problém je, že už nechci vůbec žádný vztah. Jak to, že mi nikdo nevěří, když říkám, že jsem teď ráda sama? Vůbec se mi nechce s nikým seznamovat, ať závazně nebo nezávazně.“

„To je v pohodě,“ mávla Gülcan rukou. „Promiň, mrzí mě to. Jako bych nic neřekla.“

Kai se přetočil na bok a opřel si hlavu o ruku. „Jen taková zvědavá poznámka: Jak dlouho by mělo tohle tvoje soběstačné období bez mužů trvat?“

„Netuším, nemám žádný časový limit. Možná zůstanu single už navždycky. Je skvělé se zase jednou starat sama o sebe. Například zase šiju a teprve teď jsem si uvědomila, že mi to hrozně chybělo. Konečně se plně a zcela soustředím na svou kariéru.“ Mrkla jsem na Kaie. „Kromě toho jako single mám víc času i na vás. To je taky super. No, co byste třeba řekli tomu, kdybychom se zítra ráno společně nasnídali?“

Na to mi odpověděly nejdřív kradmé pohledy mezi páry a potom postupně všichni odřekli, protože už něco měli. Ale to je jedno, stejně musím do pondělka ještě vymyslet nějaké nápady na politickou image-kampaň a dát ji do nějaké formy na prezentaci.

„Já k tobě na snídani rád zajdu, Nele,“ ozval se Kai. Na něj je vždycky spolehnutí.

Zůstali jsem venku dlouho do noci. Tu a tam jsme si dali kolečko frisbee nebo fotbalu, ale většinu času jsme seděli nebo leželi jen tak na dekách, užívali si západ slunce a oddechli si, když denní vedro polevilo a konečně se trochu ochladilo. Mluvili jsme o Bohu a o světě a úplně nenápadně jsem na kamarádech vyzvídala, co je pro ně na politicích nejdůležitější. A hned jsem měla první podněty pro image-kampaň.

Druhý den ráno jsme si s Kaiem dopřáli opulentní příjemnou snídali v oblíbeném sportovním podniku a následně jsme se vrhli do práce. Vynesli jsme si laptopy na balkon, kde Kai pracoval na své fantasy-science-fiction-crossover s prvky thrilleru, zatímco já se zabrala do kampaně na získání sympatií pro Rüdigera Hofmann-Klasinga. Pořádně jsem se do toho obula, dělala rešerše na internetu, zapracovala názory svých přátel a konečně jsem večer měla celý bojový plán hotový. Hrála jsem na jistotu po klasické linii, nakonec šlo o politika, tak jsem se raději příliš nerozjížděla. Doufám, že moje nápady Claase přesvědčí a vyjasní mu, že jeho pochybnosti o mých zkušenostech nebyly opodstatněné.

Team RHK

V pondělí ráno jsem podle svého zvyku dorazila do kanceláře již ve čtvrt na osm a jako vždycky tam vládlo ticho a klid. Těšila jsem se na svou klidnou hodinku, kdy si připravím kávu a ještě jednou projdu prezentaci. Sotva za mnou ale zapadly dveře, vyrazila nadšeně z Claasovy kanceláře Sally a s vlajícíma ušima se ke mně hnala. Krátce přede mnou dupla na brzdu a zbytek cesty dojela po parketách.

„Ahoj, ty blázínku,“ přivítala jsem ji se smíchem a sklonila se, abych tu nadšenou psí holku pořádně podrbala. „Taky jsi mi chyběla,“ ujišťovala jsem ji svým přihlouplým „psím“ hlasem. Nadšeně mi olizovala ruku a tiskla se mi ke kolenům.

„To je ale radosti ze shledání,“ uslyšela jsem Claasův hlas z druhého konce chodby. Vystrčil hlavu ze své kanceláře a s pobavenou grimasou nás pozoroval.

Rychle jsem se narovnala a důrazně střízlivým tónem pozdravila: „Ahoj, Claasi, měl jsi hezký víkend?“

„Ahoj, Nele,“ řekl a stejně profesionálním tónem odpověděl: „Děkuji, velmi hezký. A ty?“

„Stejně, děkuji za optání.“ Velmi střízlivě jsem poplácala Sally po hlavě.

Sally usoudila, že už mi věnovala dost pozornosti, a vrhla se zase k svému pánovi, aby se s ním pozdravila. Přitom ho neviděla asi minutu.

Claas potřásl hlavou. „Trochu přeháníš, nemyslíš?“ naoko se zamračil, a přitom ji láskyplně pohladil po zádech. Potom vzhlédl ke mně. Napadlo mě, že Sally a Claas nemají jen milé úsměvy, ale také stejnou barvu očí: krásné tmavě hnědé. „Zdá se, že jsi pravé ranní ptáče,“ poznamenal.

„V týdnu ano. A ty? Býváš tady vždycky takhle brzy?“

„Ano. Já tedy ranní ptáče absolutně nejsem, ale můj pes ano. A Sally zcela jasně není dáma, která by mě nechala vyspat, zatímco skočí pro čerstvé pečivo a nachystá snídani.“

Sally mávala radostně ocasem a smála se na mě.

Ačkoli jsem byla rozhodnutá zachovávat vůči Claasovi zcela profesionální postoj, rozesmála jsem se. „To je smůla. Nemůžeš ji to naučit?“

„Obávám se, že tak velkou klobásu ještě nikde nikdo na světě nevyrobil.“

Na chvíli zavládlo ticho a jen jsme se na sebe ušklíbli. Nakonec jsem si odkašlala. „No, tak se dám do práce.“

Claas kývl. „Okej. Tak potom… uvidíme se později.“

Vybalila jsem si věci, přinesla si čerstvou kávu a otevřela okno. Chladivý ranní vzduch vtrhl do místnosti a já si užívala chvilky klidu. Soustředěně jsem si ještě procházela body svého návrhu ke kampani pro Hofmann-Klasinga. Brzy se ovšem objevili Linda, Britt a Julius a bylo po tichu. Julius mi vrhl pohled přes rameno, poškleboval se a označil mě za snaživku, protože jsem si zničila víkend myšlenkami na kampaň.

„Ale jak se chceš na ranní schůzce prezentovat, aniž by sis vytvořil koncept?“ divila jsem se.

„No, použiju přece freestyle. Improvizaci. Prostě vybalím pár nápadů.“

Aha. Improvizovat bych mohla taky, pokud by bylo třeba. Ale prostě jsem se cítila líp, když jsem měla dobrou přípravu. A především tohle všechno bylo moc důležité pro mou práci tady.

Julius se mi namyšleně posmíval. „Co má být, jsou prostě dříči a potom ti, kterým všechno pěkně spadne do klína. Každý jsme jiný, hm?“

Kdyby to nebyla pravda, tak bych se možná téhle poznámce bránila. Ale sedělo to. Já se vždycky musela hodně snažit, kvůli všemu. Prostě nic mi nikdy nespadlo samo do klína. A pokud jsem podle svého plánu chtěla během dvou let postoupit v agentuře na PR manažera, musela jsem prostě víc pracovat. I za cenu toho, že mě bude Julius pokládat za šplhouna.

Po ranním celoagenturním mítinku zadržel Claas Lindu, Julia a mě. „Musím teď rychle na jednu schůzku, ale odpoledne budu zpátky. Sejdeme se tedy ve čtyři u mě v kanceláři, ano? A rozjedeme práci týmu RHK.“

Zatraceně, na pátou jsem domluvená s Lennym na nákupy. A on je ten nejpřesnější člověk na světě. No, déle než hodinu snad ta schůzka nepotrvá.

„Tým RHK?“ povytáhla Linda obočí.

„Ano, mám pocit, že jméno Rüdiger Hofmann-Klasing je poněkud dlouhé,“ vyložil Claas.

„No jistě. Když si představím, kolik času ztratím jen vyslovováním těch tří slov.“

Usmál se. „Přesně. A čas jsou peníze, jak víte.“ S tím nám pokynul a spěchal pryč.

Celý den jsem byla myšlenkami u Rüdigera Hofmann-Klasinga. Tedy přesněji u své prezentace image-kampaně. Krátce před čtvrtou hodinou zdvihla Sally, která proležela celé odpoledne pod mým psacím stolem, prudce hlavu a praštila se do ní. Potom vyskočila, jako by ji kousla tarantule, a vyrazila rychlostí světla z místnosti.

„Aha, šéf je tady,“ poznamenala Britt a skutečně se krátce nato objevila ve dveřích Claasova hlava.

„Jste připraveni? Tak můžeme na věc.“

Linda, Julius a já jsme vstali a následovali Claase. Zvědavě jsem si prohlížela jeho kancelář. Byla útulná a zároveň chaotická. Psací stůl vypadal, že patřil snad už jeho pradědečkovi, naproti tomu šéfovská i návštěvnické židle byly moderní. Na bílém sofa v rohu se vršily různé podklady a poznámky. Měl tu i několik pokojových rostlin, ty ale byly ve velice politováníhodném stavu. Na skleněném stolku před gaučem ležel napůl snědený balíček sušenek. Sally to tu měla zařízené stejně domácky jako její pán, vedle její deky stála miska s vodou a na sofa se povaloval míček a malá látková žirafa, o které jsem odhadla, že jistě nepatří Claasovi.

Posbíral papíry ze sofa a pokynul nám, ať se posadíme. Linda s Juliem dali přednost křeslu, takže na mě zbylo místo vedle Claase. Sotva jsem se usadila, vyskočila nahoru Sally a položila se mezi nás.

Claas si dal pořádný doušek kávy a potom zahájil schůzku: „První setkání s Rüdigerem Hofmann-Klasingem je dohodnuté na pátek příští týden. Do té doby musíme mít kampaň hotovou. Dobře, jsem zvědav na vaše nápady.“

Rychle jsem mrkla na Lindu a Julia, ale ani jeden se netvářil, že by si chtěl vzít slovo. Přišla má chvíle, abych dokázala, že jsem ta pravá síla. Uhladila jsem svoje poznámky a zhluboka se nadechla. „Protože je RHK špičkový kandidát a tažný kůň Průměrné strany, měli bychom si jako první přirozeně položit otázku, co lidi od politika očekávají především.“ Vstala jsem, přešla k tabuli, která stála vedle Sallyina pelíšku, a vzala do ruky tužku. „Podle výsledků průzkumů je pro 73 % voličů na prvním politický směr.“ Poznamenala jsem SMĚRna první místo. „Na druhém místě stojí se 66,6 % osobnost politika, takže přesně náš úkol. Tady bych vyzdvihla zejména dvě jména jako příklady velkých politických osobností, tedy s 87,9 % Helmut Schmidt a s 71,2 % Barack Obama.“ Napsala jsem OSOBNOST na tabuli a obrátila se zase ke svým kolegům. „Dobře, co teda ale dělá z těchto dvou politiků vzory? Studie tvrdí, že 92,8 % je autenticita, následuje inteligence s 89,4 %, vášeň nebo srdce s 83,2 % a síla charakteru s 72,1 %.“ Poznamenala jsem klíčová slova jako body na tabuli a chtěla pokračovat, když se Claas zeptal: „Co je to za čísla? Odkud je máš?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Život není skákací hrad.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.