A KILLERʼS WIFE

Copyright © 2020 by Victor Methos

All rights reserved.

This edition is made possible under a license arrangement

originating with Amazon Publishing, www.apub.com,

in collaboration with Kristin Olson Literary Agency, s.r.o.

Translation © Alexandra Fraisová, 2021

ISBN 978-80-242-7357-0

Co je nám odhaleno jako vědomá mysl, není víc než záblesky

stoupající z podvědomí. Pod naším vědomím leží les

hrůz a temnoty přírody. U některých jedinců se tyto děsivé

síly vzácně osvobodí a z propasti vystoupají monstra.

– Psychopatologie podvědomých nutkání, dr. Nicolas H. Lagrand

1

Jordan Russová rozrazila dveře spolujezdce a vyskočila z jedoucího auta.

Ze všeho nejdřív ucítila žár asfaltu na holých nohou. Asfalt jí sedřel kůži z kolen a stehen, bolest jí projela celým tělem, jako by ji někdo podpálil.

Zaječela by, ale náraz jí vyrazil dech. Cítila, jak se jí v ústech sbírá krev, jazyk narážel na uštípnuté okraje zubů, které se při dopadu rozlomily.

Když se pokusila posadit, oslepující bolest jí projela celým tělem, jako by ji někdo pobodal. Napadlo ji, jestli si nezlámala žebra. Ale přinutila se narovnat do sedu, i když se šklebila bolestí.

Rozhlédla se kolem sebe. V hloubi Nevadské pouště neviděla široko daleko nic než jasně modré nebe, červené skály, písečné duny a kaktusy.

Před ní něco zaskřípělo. Řidič dupl na brzdy.

„To ne,“ téměř vzlykla.

S obtížemi se postavila a pravá noha se pod ní okamžitě podlomila. Ale musela tu bolest překonat. Znovu se narovnala a doklopýtala ke skalnatému výběžku za nejbližší dunou.

Ohlédla se a uviděla, jak řidič vystupuje z auta.

„Ne, to ne…“

Přinutila se rozběhnout, dvakrát klopýtla. Plakala a myslela na svou matku. Jestli tu umře, máma zůstane v tom velkém domě dočista sama a nikdy se nedozví, co se s Jordan stalo.

Noha se jí zase podlomila, to už byla těsně u velikého kamene před výběžkem. Napůl se na něj zhroutila a opřela se o něj, aby neupadla, když se snažila dostat za něj. Mezi kameny byl malý výklenek – nebyl velký, ale třeba to bude stačit…

Padla na všechny čtyři a vmáčkla se do toho otvůrku, hrany kamenů jí rozdíraly kůži a mačkaly zraněná žebra. Bolest byla tak pronikavá, že si musela překrýt ústa dlaní, aby ztlumila výkřik.

Otvor byl velký sotva jako skříň. Zapřela se v něm o kámen a podívala se vzhůru. Úzký prostor mezi skalisky propouštěl paprsek slunce. Roztřesenou rukou sáhla do kapsy a vytáhla mobil. Obrazovka byla roztříštěná, ale telefon fungoval.

„Prosím,“ špitala, „prosím, prosím, prosím…“

Neviděla ani čárku signálu. Zmáčkla číslice 911, ale nic nezvonilo. Ticho vycházející z telefonu ji připravilo o poslední zbytky sil.

Na písku zaskřípaly kroky.

Zalapala po dechu a překryla si znovu ústa, oči zvlhlé slzami a kraťasy promáčené močí, která jí stékala po podrápaných krvácejících nohou.

Do otvoru mezi kameny se vsunula ruka a drapla ji za kotník.

„Ne! Pomoc! Pomozte mi někdo, prosím!“

Ucítila, jak s ní někdo zprudka trhl, až jí málem vyskočila noha z kyčle. Prsty zaryla do země, ale nezachytila víc než zrnka písku. Jediným mocným trhnutím vyklouzla na palčivé slunce. Když na ni padl stín, zaječela.

2

Ticho soudní síně prořízl výkřik.

Jessica Yardleyová se opřela o zábradlí u místa svědků, když se Donald Burrow vrhl přes stůl obhajoby. Yardleyová vnímala jeho vztek, čirou nenávist. Na okamžik všichni, dokonce i obhájce sám, ztuhli. Nikdo Burrowa nezastavil.

Najednou soudní síň zase ožila. Zřízenec chytil Burrowa kolem pasu. Další po něm skočil a nakopl ho kolenem do zad, přitom mu strhl paže za tělo v ostrém úhlu, až Burrowovi z ruky vypadlo pero, kterým se napřahoval jako zbraní.

Yardleyová si vydechla. Vůbec si neuvědomila, že zadržuje dech.

Soudce poklepal kladívkem a volal po klidu. Yardleyová se otočila zpátky k mladé ženě na stanovišti svědků, ke středoškolské studentce, kterou Burrow na dva dny uvěznil ve svém sklepě, než se jí podařilo utéct a zavolat policii. Ta se teď třásla a v dlaních žmoulala mokré kapesníky. Yardleyová ji chytila za ruku. „Už vám neublíží.“

„Zástupci, přistupte,“ zavelel soudce.

Yardleyová a Martin Salinger se vydali k soudci. Ten vypnul mikrofon. „Určitě pro to máte nějaké důvody, pane Salingere,“ řekl.

„Je zřejmé, že je třeba prohlásit řízení za zmateční, pane soudce. Po tomto výstupu nelze porotu považovat za nestrannou.“

Yardleyová pozvedla obočí. „Nesouhlasím,“ namítla. „V případu Gori vs. Spojené státy nejvyšší soud jasně prohlásil, že zmateční řízení jsou tady od toho, aby bránila obžalované před předpojatostí obžaloby nebo soudního dvora, ale nikoli před jejich vlastním chováním. Jinak by pokaždé, když se v řízení obžalovaným nedaří, mohli na někoho zaútočit s perem v ruce a dožadovat se nového soudu.“

Soudce přikývl. „Paní Yardleyová má pravdu. Vrátíme se zase na záznam a oficiálně.“

„Vaše Ctihodnosti,“ žadonil Salinger, „to už můžete mého mandanta rovnou oběsit, protože tahle porota již nestranná být nemůže.“

„Tak byste mu možná měl poradit, aby před porotou příště na nikoho neútočil,“ poznamenala Yardleyová.

„Už jsem rozhodl, pane Salingere, a vy máte samozřejmě právo se následně odvolat. Odstupte, prosím.“

Jakmile byl soud pro ten den odročený, naklonil se Salinger přes uličku: „Nabídka na dohodu pořád platí? Třicet let?“

„Je to možné.“

„Tak mi dejte půl hodiny. Díky, že jste to nesmetla ze stolu. Spousta žalobců už by se k tomu nevrátila.“

„Já se nemstím, Martine. Věřte tomu nebo ne, já jsem tu také od toho, abych bránila i jeho práva.“

Vtom jí zavibroval telefon. Zvedla ruku, aby Salingerovi naznačila, že počká na jeho zprávu. A pak se podívala na jméno volajícího a sevřelo se jí srdce ještě víc než v okamžiku, kdy po ní chtěl skočit Burrow: volali z dceřiny školy.

Hovor přijala. „Co provedla Tara dneska?“

„Asi byste si měla promluvit s panem Jacksonem.“ Denise, sekretářka školy, dokázala mluvit tónem, který byl zároveň soucitný i zcela střízlivý. „Tara je právě teď u něj v ředitelně. Můžete přijet?“

„Dobře, dejte mi půl hodiny.“

Popadla koženou brašnu a postavila se. Uviděla dva muže v tmavých oblecích, kteří postávali vzadu v soudní síni. Jeden měl za páskem kalhot viditelně připnutou laminovanou cedulku s odznakem agenta Federálního úřadu pro vyšetřování, aby se snáze dostal do soudní síně se zbraní. Vlasy měl po ramena a rozcuchané. Věděla, že jeho nadřízení v Las Vegas ho za to už několikrát kritizovali a že on je takto nosí záměrně, teď už jako jakýsi odznak cti. Cason Baldwin jí nejednou řekl, že se J. Edgar Hoover a jeho poskoci můžou jít třeba vycpat.

Vedle něj postával nevysoký, sporý Hispánec, kterému zpod pravého rukávu vykukovalo částečně odstraněné vybledlé tetování.

„Třicet let za to, že nalákal před kostelem tu holku do auta a pak udělal, co udělal?“ prohodil Baldwin, když se k nim blížila. „Mně to přijde spíš na doživotí.“

Ušklíbla se. Vypadal pořád stejně jako v době, kdy spolu krátce chodili, ač už to bylo dávno. „Spravedlnost měří všem stejně, nebo by nebyla spravedlivá. Takhle to určuje matrice trestů, proto žádám tohle.“

„Vyšlo to takhle, protože je to jeho první případ, ale to nemění nic na tom, že je to hajzl.“

„I on má práva jako všichni ostatní. Ta mu upírat nebudu.“

Baldwin se uchechtl. „Tys měla vždycky měkké srdce.“ Podíval se po druhém muži. „Tohle je Oscar Ortiz,“ představil ho. „Oscare, tohle je Jessica.“

Ortizovi v té chvíli přišla esemeska, tak sklopil oči k telefonu a jen houkl: „Ahoj.“

Yardleyová ustoupila, protože dvojitými dveřmi se chystala projít rodina Donalda Burrowa. Většina z procházejících se na ni nepodívala, ale jeho matka na ni upřela zarudlý uslzený pohled. „Doufám, že máte syna a že se mu stane totéž, abyste poznala, jaké to je, když víte, že váš chlapeček umře v kleci.“

Yardleyová mlčky počkala, až vyšli.

„No páni,“ vydechl Ortiz, když odešli, „ať její synáček přestane srát na boží přikázání, a nic se mu nestane.“

Baldwin se na něj zadíval a pak se otočil zase k Yardleyové. „Můžeme si promluvit?“

„Teď nemůžu. Volali z Tařiny školy, musím tam zajet.“

„Bude to jen minutka.“

„Parkuju v podzemí. Můžeme si promluvit cestou dolů.“

„Ne, radši někde v soukromí. Jestli by to šlo. Slibuju, že to fakt nebude trvat dlouho.“

I Ortiz se tvářil naléhavě. Yardleyová přelétávala pohledem od jednoho ke druhému. Kdyby to bylo něco nedůležitého, mohli to vyřídit po telefonu. Ale přišli osobně – Baldwin ji chtěl požádat o něco, co se jí určitě nebude líbit.

„Tak dobře. Ale mám vážně jenom chviličku.“

* * *

Budova federálního soudu na Second Street v Las Vegas byla jako ocelovoskleněná krychle o čtyřech podlažích a někteří zaměstnanci jí přezdívali Borgova kostka. Yardleyová té narážce nerozuměla.

Místnosti pro právníky a klienty byly rozlehlé, vybavené hnědými dubovými stoly a okny, která vedla na ulice lemované palmami. Yardleyová se posadila a položila kabelu na zem. Ortiz zavřel dveře.

„Tak jsi dostala únosce z Garrett Street,“ prohodil Baldwin. „To je dost velký případ. Ta čtvrť má štěstí, že Burrow nikoho neoddělal.“

„To jen díky tomu, že si ta holka našla cestu ven. Na co ses chtěl zeptat, Casone?“

„Zeptat?“

„Chceš se na něco zeptat a bojíš se, že řeknu ne. Proto jsi sem přišel osobně takhle odpoledne, když víš, že už spěchám domů a že na to kývnu jen proto, abych od tebe měla pokoj. Tak neztrácejme čas. Prostě se zeptej.“

Odkašlal si a podíval se na Ortize, který se tvářil pobaveně, jak snadno je prokoukla. Baldwin otevřel iPad a podal jí ho.

Fotografie páru v ložnici, foceno od nohou postele. Žena s dlouhými tmavými vlasy a v černém tílku a zelených kalhotkách. Muž vedle ní v černých boxerkách. Oba leželi tváří dolů. Bílá přikrývka nasákla tmavou krví. Stěna nad jejich hlavami byla potřísněná výtryskem, jako když hyperaktivní dítě zatřese plechovkou barvy. Yardleyová poznala, že jim někdo prořízl hrdlo.

Zamrazilo ji, nepatrně zalapala po dechu, ale nevěděla, jestli ten šok dokázala před muži utajit. Už takovou scénu viděla. Viděla ji mnohokrát. Vzpomínky postupem času překvapivě bledly a rozmazávaly se, ale teď, když to spatřila před sebou, se jich spousta vrátila. Nejjasněji vzpomínala na svého bývalého manžela, Eddieho Cala, jak stál před ní v kuchyni v jejich dvoupokojovém bytě. Venku ječely sirény, na betonových schodech duněly spěšné kroky členů zásahovky spěchajících do druhého podlaží, jí se břicho vzdouvalo dítětem, on jí něžně objímal kolem ramen a říkal: „Je mi to tak líto. Snažil jsem se to zastavit.“

To byla poslední slova, která si spolu vyměnili, teď jí vytanula na mysli po téměř šestnácti letech, jako by je sotva uslyšela.

„Sophia a Adrian Deanovi,“ řekl Baldwin. „Našli je asi před měsícem u nich doma v severní části Las Vegas.“ Odmlčel se. „Měli dvě děti, tři a sedm let. To ty je tehdy ráno našly. Když se to jejich rodičům dělo, spaly, což znamená…“

„Proč mi to ukazuješ, Casone?“ zeptala se.

Znovu se podíval po Ortizovi a přejel na iPadu na další obrázek. Mohl by to být stejný záběr, jen lidé na něm byli oblečení jinak. Dlouhovlasá brunetka ležela tváří dolů na posteli, tentokrát tu místo bílého bylo povlečení šedé, a muž měl basketbalové trenýrky a kdysi bílé tričko.

„Ryan a Aubrey Olsenovi. Našli je přede dvěma dny v jejich domě v St. George v Utahu. Všimni si, že vzor výtrysku krve…“

„Je mnohem horší,“ dořekla suše a vrátila mu iPad.

„Jo.“

„Pořád nechápu, proč mi to ukazuješ.“

Baldwin s Ortizem se po sobě podívali. Ortiz vypadal, že je na rozpacích.

„Mysleli jsme, že kopíruje Eddieho, Jess. A potřebujeme, abys nám pomohla.“

3

Yardleyová se znovu zadívala na fotografii Olsenových. Měli na sobě zaschlou krev, od krku a ramen jim stekla až na paže a záda. Aubrey ta krev slepila a ztmavila vlasy. Ryan měl hlavu natočenou lehce na stranu, vnímala jeho skelný pohled oka, které už nic nevidělo. Jako oči ryby v létě na tržišti v Santa Monice, kde vyrůstala.

„Tohle není můj obor. Až předložíte obvinění…“

„Nepředložíme. Vlastně nic moc… nemáme.“

„Máme hovno,“ prohlásil Ortiz.

Baldwin se zadíval na snímek.

Nevezme si ten iPad zpátky ani ho neztmaví, pomyslela si. Chce, abych se na to dívala. Je fakt zoufalý.

„Oscar to řekl přesně,“ přitakal Baldwin. „Nemáme vůbec nic. A když říkám nic, myslím vážně nic. Nedošlo k sexuálnímu útoku, nedošlo ke vloupání, nic nechybělo, pokud víme. U toho prvního případu si policie severní oblasti myslela, že by mohlo jít o něco konkrétního. Obchodní partner se nepohodl kvůli penězům, byla to pomsta, milenec jednoho z nich, ale když někdo v St. George poznal, že se kouká na tu samou scénu, a zavolal je, bylo to jasné. Oni se pak ozvali nám. Napřed jsem ten rukopis ani nepoznal, ale pak jsem včera večer připínal nějaké fotky Deanových na tabuli ve federální budově a vzpomněl jsem si, kde jsem je už viděl. Tak jsem si vytáhl fotky z Eddieho místa činu – a byly takřka identické.“

„Takřka?“

„Ženy tady nejsou samozřejmě nahé, protože nedošlo k sexuálnímu útoku. A při odchodu zavírá dveře ložnice. To Eddie nikdy neudělal.“ Položil ruce na stůl a propletl si prsty. „Jessico, fakt potřebujeme, abys nám s tím pomohla. Nikdo ten Eddieho případ nezná líp než ty.“

Yardleyová si vzpomněla, že poslední odvolání Eddieho Cala se má brzy řešit a že už je naplánovaný termín popravy. Škoda že už k ní nedošlo!

„To si snad děláš srandu,“ podívala se zpříma na Baldwina. „Jsem ta poslední, kdo o Eddiem Calovi něco ví. A není to můj obor, Casone. To vy jste přece vyšetřovatelé. Až něco budete mít, přineste to k soudu, a když mi ten případ přidělí, podívám se na to a budeme s tím něco dělat. Dokud nemáš obvinění, nebo přinejmenším podezřelého, nemůžu vůbec nic. Proč ten případ vůbec děláš? Pokud nedošlo ke znásilnění, není to federální zločin. Ať si s tím poradí místní policie.“

„Adrian Dean byl systémový analytik v Úřadu pro potírání drog. Seděl u stolu, kódoval a programoval, cvičil další lidi a podobně, ale technicky vzato to byl federální agent, proto jsem si ten případ sám vzal na starost. Napadlo mě, že k tomu ten případ Olsenů rovnou přidáme a…“ Odmlčel se. „A taky ty další, kteří se můžou objevit.“

Zůstávala klidná a pokoušela se nehýbat, ale žaludek se jí svíral a začínala se potit. Zákonodárný sbor byl patriarchální a machistický, celou svou kariéru federální žalobkyně s tím bojovala a usilovně se snažila nedávat najevo ani špetku slabosti. Jedna z jejích školitelek, žena, která odešla v padesáti do důchodu a teď vlastnila restauraci, jí radívala: „Ukaž city, a je z tebe emocionální ženská, které se nedá věřit. Neukazuj je, a jseš ledová mrcha, které se nedá věřit. Tak si vyber.“

„Je tu ještě něco, Jess,“ pokračoval Baldwin. „Nikdy jsem ani na papíře nenarazil na takhle dokonale čisté místo činu. Technici to tam procházeli dvanáct hodin. Nic. Nedokážeme ani říct, jaký typ ostří použil, protože ty rány rozšířil, aby to nebylo poznat.“

„Stalo se to tři týdny od sebe,“ přidal se Ortiz. „Takže máme tak dva a půl týdne do další vraždy, pokud nezrychluje nebo tak něco. Jasně, může s tím i přestat, ale to si nemyslíme. Že ne? Víte, jak to bývá.“

„Jak to můžu vědět?“

Baldwin přejel pohledem od jednoho ke druhému. „Takhle to nemyslel. Jenom chtěl říct, že s tvým vzděláním a zkušenostmi bys mohla mít nápad, který by nám mohl pomoct.“

Nevesele se zasmála. „Máte k ruce zástupy doktorů a psychiatrů. Mě přece nepotřebujete.“

„Jo, chtějí nám pomoct. Chtějí pomáhat, aby se mohli ukázat ve zprávách. Ne aby chytili jeho.“

Yardleyová si vzala tašku a postavila se. „Je mi líto. Nejsem žádná vyšetřovatelka. Jsem žalobkyně. Najděte mi podezřelého a dejte vědět, až budete potřebovat zatykač. Jinak vám pomoct nemůžu.“

Vyšla z místnosti a počkala si, až zaslechne klapnutí dveří. Pak přitiskla ruku na stěnu a opřela se o ni. Snažila se popadnout dech, protože měla pocit, že dýchá skrz písek.

Eddie Cal.

Byl to malíř a sochař. Ten typ muže, který chodí věčně v džínách a tričku pocákaném barvami. To na něm milovala – jak mu bylo jedno, co si o něm druzí myslí. Přitahovalo ji to.

Teprve později, až vyšly najevo jeho vraždy, pochopila, že to nedělal vědomě. Byl doslova a do písmene neschopný pochopit, že jiné lidské bytosti existují odděleně od jeho vnímání jejich přítomnosti. Že mají vlastní názory a emoce oddělené od těch jeho. Chtějí, ale nemají na to, vtipkoval jednou o uměleckých kriticích. Teď už věděla, že takhle chápal celou lidskou rasu. Taky připadala muži, kterého jednou pustila do svého srdce, jako někdo, kdo na nic nemá?

Zavřela oči a dvakrát se zhluboka nadechla. Pak oči zase otevřela a klid se vrátil. Cestou od soudu jí jeden zřízenec popřál dobrou noc. Dívala se upřeně před sebe a předstírala, že ho ani neslyší.

4

Střední škola White Sands sídlila v novější budově ze skla a oceli. Okres se chtěl tvářit jako moderní a rozhodl se vybudovat školu se všemi vymoženostmi, včetně několika počítačových laboratoří vybavených nejnovějšími počítači od Applu a knihovnou, která zahanbila i knihovnu veřejnou. Na chodbě vedoucí k ředitelně visely plakáty. Oznámení o pořádání muzikálů a divadelních představení, umělecká díla studentů grafického designu, zprávy o chystaném plese.

Yardleyová si na svou střední školu pamatovala velmi živě. Otec ji a matku opustil, když jí bylo třináct, a matka se většinu dní opíjela, aby se s tím vyrovnala. Příjem jí klesl ze zaměstnání na plný úvazek na poloviční, až nakonec přešel k nezaměstnanosti a podpoře. Yardleyová začala pracovat ve čtrnácti, balila nákupy v supermarketu a prodávala ovoce u silnic. Střední škola pro ni představovala jediný únik před skutečným životem, vzrušující šanci číst si Chaucera nebo studovat anatomii. Měla pár kamarádek, a ještě míň kluků, kteří by se o ni zajímali, ale byla takto spokojená: po nocích – po šichtě v obchodě a když obstarala matku vracející se z baru, kde propila podporu v nezaměstnanosti – si mohla studovat.

Matka se upila k smrti, když bylo Yardleyové osmnáct. Pamatovala si ten studený déšť na pohřbu, který ji přišel na všechny úspory. Kromě ní tam nikdo nebyl. Měla někde nějakou tetu, která poslala pozdrav, a jedna sousedka se jí zeptala, jestli nepotřebuje s něčím pomoct, ale jinak jako by matka nikdy ani neexistovala. Yardleyovou do hloubi duše děsilo, že můžete prožít dlouhý život, a nikdo si vás nepamatuje.

V kanceláři před ředitelnou se poptala po zástupci ředitele a recepční ji odvedla dozadu, kde na chodbě seděla Tara a všechno klidně pozorovala. Nic jí neuniklo. Yardleyovou z těch hlubokých safírových očí mrazilo. Tak modré oči viděla jenom u jediného dalšího člověka: Tařina otce.

Cody Jackson, štíhlý muž s brýlemi v kovových obroučkách a úzkou kravatou, se zvedl od stolu a podal jí ruku. Požádal je, aby šly za ním do kanceláře. Yardleyová postřehla, že se Tara zapotácela, když vstávala, bylo to takové to typické zhoupnutí, když vás alkohol připraví o schopnost udržet rovnováhu, což značilo, že její dcera by nezvládla projít Rombergovým testem – to je test, kterým policie kontroluje, jestli někdo pil.

„Nevím, co mám říct,“ prohlásila Yardleyová, když se posadili.

Jackson přikývl a díval se na Taru. „Její učitelka chemie zaznamenala odér alkoholu. Když byla Tara konfrontována, stala se poměrně útočnou. Dokonce se nám v jednu chvíli zdálo, že bude i agresivní, ale místo toho se vyzvracela na chodbě. Od té chvíle jsem ji nechal na ošetřovně. Sestra usoudila, že není třeba volat sanitku, ale nebyli jsme od toho daleko.“

Yardleyová se dívala na svou dceru, která její pohled neopětovala. „Je sotva odpoledne, Taro.“

Pokrčila rameny.

„Jak ses dostala k alkoholu?“

„Od kámoše.“

„Jakého kámoše?“

Znovu pokrčila rameny.

Yardleyová jí zvedla bradu a donutila ji se na ni podívat. „Jakého kamaráda?“

Tara se odtáhla.

Yardleyová se otočila k Jacksonovi. „Tohle se už nebude nikdy opakovat, to vás ujišťuji. Nebude mít prostředky, aby se to mohlo opakovat, protože do konce semestru má domácí vězení a zakázaný mobil.“

„To přece nemůžeš!“ vykřikla Tara.

„Tak sleduj,“ opáčila Yardleyová klidně.

Tara si založila ruce a vrtěla hlavou. „Ty jseš hrozná mrcha.“

Yardleyová cítila, jak v ní stoupá hněv. Dral se jí jako horká vlna do obličeje, ale kromě zatnutých svalů čelisti by to nikdo nepoznal.

„Jak jste ji potrestali, Cody?“

„Málem ve vzteku učitelku praštila. Myslím, že tři týdny suspenzace budou tak akorát. A taky jeden den úklid na chodbách po škole, aby vynahradila uklízečkám čas, který strávily vytíráním po ní. Musím jí to taky napsat do složky a bude mít podmínku, až se vrátí do školy. Mohl bych ji i vyloučit, ale protože má jinak výborné výsledky, budu mírný.“

Yardleyová věděla, že se Tara neučí; stačilo jí poslechnout si přednášku, a u testu zabodovala. Její inteligence byla udivující a taky znepokojivá. V šesti letech u večeře Yardleyové vysvětlovala Heisenbergův princip neurčitosti. V osmi ji Yardleyová přistihla, jak si čte na balkoně Nietzscheho.

Několik učitelů Yardleyovou nabádalo, ať dceru nechá přeskočit pár tříd, nebo ji dá do školy pro nadané, ale to odmítala.

Občas ji z Tařiny inteligence mrazilo. Sama měla školu ráda, ale představovala pro ni hodně práce. Tara zdědila inteligenci po svém otci: Eddie Cal měl IQ ve výši ١٧٥.

„Počkáš, prosím, venku, Taro?“ požádal Jackson. Když odešla, pokračoval: „Ona sem nepatří, Jessico. Paní McCombsová ji nedávno na hodině načapala, jak si kreslí. Myslela si, že jsou to jen čáranice, ale Tara na tom papíru vypracovávala matematické problémy s využitím vektorů a skalár. Musel jsem si sám googlit, co to je, a stejně tomu nerozumím. Prošla už všechny nepovinné kurzy, které nabízíme, a získala v nich všechny kredity na úrovni vysoké školy, které můžeme dát. Někomu jako ona už prostě nemáme co nabídnout. Nudí se, a proto vyvádí. Potřebuje být ve škole pro nadané nebo zkusit rovnou přijímačky na univerzitu. Dost možná už přímo navazující program.“

Yardleyová zavrtěla hlavou. „Víš, jak na tom jsme, Cody. Trvalo mi to tak dlouho, tak strašně dlouho, abych jí mohla dopřát aspoň zdání normálního života. Nechci, aby se cítila jakkoli odlišná, proto jsem ji do takových věcí nikdy netlačila. A krom toho, poprvé v životě má nějaké kamarády. Jinam jít nechce.“

Jackson si povzdechl a položil si ruce na stůl. „Někdo její inteligence se může vydat jenom dvěma cestami. Když se mu dostane hodně lásky a podpory a té správné míry intelektuální stimulace, stane se z něj Albert Einstein nebo Steve Jobs. Když se nudí a je donucený hledat si nějakou zábavu, stane se z něj…“

„Jestli se chystáš říct Eddie Cal…“

„Kdepak,“ zavrtěl hlavou, „chtěl jsem říct Billy Mackerus. To je jistý gentleman, kterého občas vídám žebrat o drobné před restaurací u nás v sousedství. Byl profesorem filozofie, rozpracovával teorie, jejichž název neumím ani vysvětlit, a teď je střídavě na drogách a v léčebně nebo v base. Jeho mysl se vydala druhým směrem. Tara potřebuje zaměstnat mysl a to já jí už s tím, co tu máme k dispozici, nabídnout nemůžu.“

Yardleyová přikývla. „Děkuju, že jsi zavolal, Cody. Postarám se, aby se to už neopakovalo.“ Jakmile vyšla z kanceláře, houkla na Taru: „Jdeme.“

V autě k ní natáhla ruku. „Telefon.“

„Mami, omlouvám se, co jsem řekla. Ale je to…“

„Telefon.“

Tara zaváhala. Pak vytáhla telefon z kapsy a podala ho Yardleyové, která si ho vložila do kabelky. Odjely beze slova. Tara měla celou dobu ruce založené na prsou.

Zaparkovaly před domem. Teprve tehdy se Yardleyová zeptala: „To Kevin?“

„To je snad jedno.“

„Mně to jedno není. Kdo to byl?“

„Řekla jsem mu, aby to sehnal. Nebyl to jeho nápad.“

„Jak se k tomu dostal?“

Tara neodpověděla.

„Přísahám, Taro, že se obrátím na kamarády z FBI, aby Kevina začali vyšetřovat. Můžou si s ním promluvit o tom, že dodává alkohol nezletilým.“

Tara na ni jen mlčky třeštila oči.

Yardleyová vytáhla telefon a začala vyťukávat číslo.

„Počkej, mami. Nedělej to. Nechci ho dostat do problémů.“

„On už problém má. Tak kdo?“

„Jeho… jeho táta.“

„Táta?“

Přikývla. „Jeho táta je v pohodě.“

Yardleyová zavrtěla hlavou. Vydechla. „Musím se vrátit do práce. Ty budeš sedět doma. Žádní kamarádi a nepůjdeš ven bez dovolení. Pokud odejdeš, aniž se zeptáš, protáhnu ti domácí vězení na dva semestry a tvůj telefon zahodím. Je to jasné?“

Tara přikývla a otevřela dveře auta.

„A Taro? Jestli mi ještě jedinkrát řekneš, že jsem mrcha, odhlásím tě ze školy a budu tě učit sama. Neuvidíš kamarády nejmíň do osmnácti, než se odsud odstěhuješ. Rozumíš mi?“ Tara přikývla. „Chci to slyšet. Rozumíš?“

„Ano, rozumím.“ Vystoupila a zabouchla za sebou dveře. Yardleyová si promnula spánky, zpoza očí se jí šířila bolest hlavy.

Musela si někdy připomínat, že Tara má sice některé rysy Eddieho Cala, ale není jako on. V žádném z důležitých ohledů, v žádném z ohledů, které z ní dělají její dceru.

Jakmile Tara zašla dovnitř, Yardleyová se znovu hluboce nadechla a vyjela.

5

Yardleyová se snažila soustředit na svoje současné případy, ale myšlenky jí neustále zalétávaly k páru ležícímu v posteli v zakrváceném oblečení přilepeném k bledé kůži. Přemítala, jestli Olsenovi viděli, jak ten druhý umírá, anebo jestli se to celé odehrálo příliš rychle, že to ani nezaznamenali.

Než se vydala na cestu domů, slunce už zapadalo.

Nevadské White Sands leželo čtyřicet minut od budovy soudu a federální budovy v Las Vegas, kde pracovala. Chtěla najít místo dostatečně daleko, aby se jí práce a domov neprolínali.

Její dům stál na kopci s výhledem do údolí a měl stěny ze silného skla, aby dovnitř proudilo co nejvíc slunečního světla. Pozemek byl obklopený rozsáhlou pouští a v dáli se za jasných nocí mihotala záře lasvegaského Stripu.

Když vešla do jednopatrového domu, uslyšela z Tařina pokoje hřmít hudbu. Zkusila vzít za kliku, ale bylo zamčeno.

Yardleyová si povzdechla. Zvedla ruku, aby zaklepala, ale zase ji spustila. K čemu by to bylo? Tara byla inteligentnější a taky tvrdohlavější než ona. Dokázala trucovat snad věčně. Yardleyovou napadlo, jestli jsou synové na výchovu stejně nároční jako dcery.

Wesley stál v kuchyni nad dvěma talíři s krabem a bramborovou kaší, poblíž byla láhev vína. Měl na sobě tričko s límečkem a v zapadajícím slunci se mu blýskaly zlaté hodinky. „Těžký den?“ prohodil mírným tennesseeským přízvukem.

Odložila kabelu a posadila se na stoličku u kuchyňského ostrůvku. Co se Wesley před pár měsíci nastěhoval, rozmazloval ji každý večer domácím jídlem. „Ano, a je to čím dál častější,“ povzdechla si. „Nelíbí se mi ten kluk, se kterým se tahá. Prostě mu nevěřím.“

Pokrčil rameny a dozdobil bramborovou kaši. „Věřila snad tvoje matka tvým klukům, když jsi byla v tomhle věku?“

„Matka nevystrčila nos z baru na dostatečně dlouho, aby si všimla, že vůbec nějakého kluka mám.“ Namočila prst do omáčky a olízla ho. „Tara nemá tušení, co se tam venku děje. Co muži vidí, když se na ni podívají. Nerozumí tomu, jací jsou lidé doopravdy.“

Vzal ji za ruku a políbil ji. „Jsi skvělá matka. A ona je, navzdory všem těm třenicím, skvělá holka. Tak to nehroť. Přece si vybíráme sami, kým budeme, ne? Vybere si správně. Dej jí jenom trochu času. A pojď už jíst, než ten krab vystydne.“

* * *

Seděli u stolu na balkoně s výhledem na poušť. Slunce už zapadlo a na jeho místo nastoupily hvězdy jako jiskřivá přikrývka pohlcující rozlehlou čerň nad jejich hlavou.

Pili dobré bílé víno a jedli kraba a Wesley vyprávěl, jaký měl den. Byl profesorem práv na Nevadské univerzitě, přes den přednášel a odpoledne dělal dobrovolnického mentora, kdy dohlížel na stážisty a mladé právníky v kanceláři zástupců působících zdarma u soudu jako ochrana mladistvých a dětí.

Většina těchto ochránců měla na starosti případy rozvodů a zastupovali děti v ošklivých hádkách o opatrovnictví, ale Wesley pracoval na případech, kdy způsobilý nebo vhodný k opatrovnictví nebyl ani jeden rodič. Pokud soud shledal, že ani jeden rodič není jako opatrovník dítěte žádoucí, stával se Wesley v podstatě ochráncem daného dítěte a pomáhal soudům určit, co je pro něj nejlepší: žít u příbuzných nebo jít do pěstounské péče. Yardleyová se do něj zamilovala i díky tomu, jak vášnivě hájil bezmocné a neprivilegované.

Potkali se na právech, kde Wesley učil u ní ve druháku předmět zaměřený na výzkum pro právnický případ. Připadal jí vzrušující. Byl hezký – to si myslely všechny holky v ročníku –, ale ji přitahovala jeho mysl. Uměl rozebrat složité problémy na jednoduché součástky a vysvětlit je tak, že jim porozuměl naprosto každý. Pro Yardleyovou byla jednoduchost tou nejvyšší formou elegance. Od té chvíle chodila na každou přednášku a kurz, které profesor Wesley Paul měl. Bez ohledu na to, jestli ten kredit potřebovala.

Vyvíjelo se to jako typické klišé: stala se jeho asistentkou a pomalu ho poznávala. Když dostudovala, zůstali v kontaktu, občas si zašli na oběd nebo na večeři, občas na skleničku po těžkém dni. Strávili spolu víkend v Yellowstonu, kde se Yardleyová rozešla s Casonem Baldwinem. Wesley tehdy trval na tom, že bude spát na gauči.

Ale po letech přátelství jí Wesley konečně řekl, že se může vrátit k dívčímu jménu, ostříhat si vlasy nakrátko a nikdy už nemluvit o minulosti, ale on dobře ví, kdo je, a ví, co bylo s Eddiem Calem, a že jen čekal, až sama dojde k tomu, že dokáže zase uvažovat o nějakém vztahu. Ta trpělivost ji přesvědčila.

Po Calovi se rozhodla, že už si nikdy s nikým nezačne. Nikdy už nedá svoje srdce někomu, kdo se mu vysměje a ještě ho pošlape. Ale Wesley se k ní choval laskavě od chvíle, co se poprvé potkali. Byl to intelektuál, ale jeho intelekt se zabýval praktickými záležitostmi, jako bylo právo a politika, a ne architektura nebo umění, jak tomu bylo u Cala. Eddie Cal byl vysoký a svalnatý, Wesley byl nižší a oblejší. V mnoha ohledech byl Calův opak. Chodit spolu začali před rokem a o devět měsíců později se k ní a Taře nastěhoval.

„Neslyšela jsi ani slovo z toho, co jsem říkal, viď?“ zeptal se Wesley.

Na omluvu ho pohladila po ruce. „Bylo to tak znát?“

„Na co myslíš?“

Povzdechla si, napila se vína a sledovala, jak se po silnici v kaňonu line záře reflektorů auta. „Pamatuješ na Casona Baldwina? Toho agenta, co se mnou pracoval na případu násilníka z Boulevardu?“

Přikývl, sundal si boty a opřel se. „Ten gentleman, co jsi s ním randila přede mnou?“

Ušklíbla se. „Jo, přesně ten.“

„Milý chlápek. Vypadá spíš jako nějaký muzikant, co hulí trávu, než jako federál. Jestli chce, aby ho lidi brali vážně, měl by na tom zapracovat. Co je s ním?“

„Dneska za mnou přišel.“ Zaváhala. „Chce, abych mu s něčím pomohla.“

„Ano? A je to zajímavý případ?“

„Myslí si, že jde o napodobování Eddieho Cala.“

Wesley dlouho mlčel. Tak dlouho, až se po něm podívala, jestli ji vůbec slyšel.

„A co chce od tebe?“ řekl konečně.

„Chce, abych mu pomohla. Jde o dva páry, jeden v severním Vegas a jeden v St. George. Tři týdny od sebe. Myslí si, že toho bude víc.“

„Jsi žalobkyně. Co s tím máš společného?“

„To jsem mu řekla taky. Prý to vidím jinak… kvůli Eddiemu.“

Ušklíbl se. „To je k smíchu. Poslala jsi ho do háje, doufám?“

„Jo, odmítla jsem ho.“ Zaváhala déle, než chtěla, a bylo jí jasné, že to vnímal správně.

„Ale uvažuješ o tom.“

„Ne.“

„Ale ano. Mě neobalamutíš, Jessico.“

Dlouze si vydechla a zadívala se, jak se měsíční světlo odráží na její sklenici na víno. „Je tam něco… prostě… já ti nevím. Už na to myslet přece nemusím. Můžu si vybrat, jestli to v hlavě chci, nebo ne. Připadá mi, že po skoro šestnácti letech nad tím mám kontrolu. Možná bych jim mohla být nějak prospěšná.“

„Vím, že popíráš, jak velký vliv na tebe Eddie měl. Myslíš si, že jsi volila vždycky sama, ale člověk se jen těžko vidí doopravdy objektivně. Než jsi potkala Eddieho, byla jsi fotografka, rok po jeho zatčení ses zapsala na studium forenzní psychologie, pak na práva a teď děláš nejen žalobkyni, ale dokonce žalobkyni specializovanou na případy domácího a sexuálního násilí. Vážně věříš, že tamta část tvého života nemá vliv na to, co děláš? Netvrdím, že celý tvůj život je jenom reakce – tak to není. Jsem hrdý na to, co všechno jsi dokázala, a je to vážně úžasné. Ale nemyslím si, že by ses tím měla zaobírat. Chceš po tak dlouhé době riskovat, že se k tomu budeš vracet?“

Polkla doušek vína. „Vím, že jsi mi už milionkrát povídal, jak za to nejsem zodpovědná, moje terapeutka mi taky říkala snad milionkrát, že za to nejsem zodpovědná…, ale já se zodpovědná vážně cítím. Byla jsem jeho manželka, Wesley. Jeho žena. Všude byla samá znamení, a já byla slepá.“

„Ano, byla tam znamení. Všechna z nich byla jasná po činu. Při pohledu zpátky to tak už bývá. Tvůj mozek si začne namlouvat, že se život dá odhadnout dopředu. Ale tak to není. Eddie Cal patří mezi zvrácené hříčky přírody, jaké se jednou za pár let narodí a vypadají a chovají se zdánlivě normálně. Políbíš je a cítíš dotek jejich rtů, můžeš s nimi mluvit a namlouvat si, že s tebou soucítí, ale uvnitř jsou prázdní. Jako černá díra. Nejsou tam. Nikdo na tvém místě by nemohl dělat nic jiného, než jsi udělala ty.“

„Můžeš mi to opakovat pořád dokola a já tomu třeba občas i chvílemi sama uvěřím, ale těch pocitů se zbavit prostě nedokážu. Pocit je taky určitý druh inteligence nebo vnímání. A já mám pocit, že jsem tomu mohla zabránit.“

„Takže pomoc Baldwinovi má být něco jako vykoupení? To nezabere. Nezmění to, co cítíš… A bojím se, co to s tebou může udělat.“ Rozhlédl se po poušti. „Včera v noci jsi měla zase zlý sen. Mlátila jsi sebou, jako by ses s někým prala. Trvalo to jenom pár vteřin, ale stalo se to. Vážně věříš, že se ti tyhle epizody nesnaží něco říct? Myslíš, že když mu pomůžeš s případy, uleví se ti?“

Mlčela.

„Prokážeš mi laskavost? Promluvíš si o tom s terapeutkou? Nejspíš ti řekne totéž co já: Nedělej to. Nevracej se zpátky.“

Upila víno a nemohla setřást pocit, že Wesley ví, že se rozhodla se na ty případy přinejmenším podívat.

Po večeři zavolala Baldwinovi na soukromý mobil.

6

Baldwin jí poslal e-mailem složky a oznámil detektivům oddělení v St. George, že za nimi dnes večer přijde. Policie se s ní setká v domě Olsenových.

„Jsi si tím jistá, Jess?“ ujišťoval se Baldwin po telefonu, když seděla za volantem. „Nechci, abys dělala něco, co nechceš.“

„Přišel jsi s tím za mnou v naději, že se přesně tohle stane, Casone. Tak se teď neschovávej za falešný soucit. A krom toho, jenom se na to podívám. Ještě jsem se nerozhodla, že ti budu pomáhat.“

Silnice byla prázdná, jen sem tam projelo jiné osobní nebo nákladní auto ženoucí se kaňony z Nevady do Utahu. Přes den to byla hezká cesta, pokud jste měli v lásce poušť, což ona měla, ale v noci vás tu obklopovala černočerná prázdnota. Černo a hrozivé stíny v místech, kde se přes den tyčily hory.

St. George nebyl daleko a Yardleyová našla dům Olsenových rychle. Město se rozkládalo v plochém údolí obklopeném červenými skalisky a písečnými dunami. Yardleyové připomínalo obří mísu.

Dům stál na útesu, odkud shlížel na město. Z tohoto úhlu viděla na východní bílou fasádu mormonského chrámu v centru města.

Zaparkovala u obrubníku, hned za hlídkovým vozem. Když vystupovala z auta, přistoupil k ní oplácaný policista v uniformě.

„Čekáme tu dvacet minut,“ oznámil jí.

Jako federální žalobkyně měla technicky vzato pravomoc působit po celém území Spojených států. Federální soud stál nad soudem jednotlivých států. Vyvolávalo to napětí u místních složek právního systému, o kterém se ovšem nemluvilo. Federální žalobkyně, navíc ještě žena, jim vstupuje do případů a rozhoduje, jestli se jich ujme, pokud se jí ovšem zachce.

Usmála se. „Omlouvám se. Nežiju tady ve státě. Děkuji vám, že mi tak pomáháte, pane.“

Zamračil se a podal jí klíče. „Hoďte je na stanici, až tady skončíte. Nebo můžu počkat, jestli vám to nebude trvat moc dlouho.“

„Asi to bude rychlé.“

Ve skutečnosti neměla tušení, kolik času jí to může zabrat, ale zamlouvalo se jí, že tady počká policie, když bude sama v domě. Nevěděla totiž, jak bude reagovat, až tam vejde.

„Tak jo, já počkám.“

Yardleyová se otočila k domu. Většina žalobců nikdy na místo činu nepřijela, pokud daný případ měli na starosti, často ani nemluvili s oběťmi a nechávali to na sociálních službách a obhájcích. Yardleyová dávala svoje číslo na mobil všem obětem všech případů, které měla na starosti, a přinejmenším jednou navštívila každé místo činu.

Dům měl béžovou barvu a byla to jednopodlažní stavba ve stylu puebla s kaktusy u vchodu. Štěrk místo trávy, což bylo tady v poušti běžné, a dlouhá příjezdová cesta, která vedla ke garáži pro dvě auta. Yardleyová strhla žlutou policejní pásku u vchodových dveří a odložila ji na verandě.

Vzduch uvnitř byl horký a zatuchlý. Za tři dny nikdo neotevřel okno. Rodina už brzy najme službu na úklid místa činu a připraví dům k prodeji. Realitní makléři v Utahu nejsou povinni oznamovat, že v domě došlo k vraždě nebo sebevraždě, pokud se jich přímo nezeptáte, a Yardleyovou píchlo u srdce, když si představila rodinu, která se sem nastěhuje a teprve od sousedů se dozví, k čemu tady došlo.

Zmáčkla vypínač. Nábytek byl moderní a dekorace jen střídmé. Koberce nesly známé stopy elektrostatického stroje na sběr otisků. Forenzní technici spolu s FBI týmem pro ohledání místa činu rozložili na zem plachty mylaru, spustili stroj a vyslali vlny elektrostatické síly materiálem. Pak vzali měkké válečky a přitiskli je na ty plachty. Vše, co bylo v kobercích – vlasy, vlákna, písek, dokonce i otisk boty, pokud obsahoval prach nebo seschlou zeminu –, se vsáklo do plachty. Ty se pak odeslaly do Laboratoře pro evidenci stop ve Washingtonu na analýzu.

Desítky vražd a únosů se vyřešily díky tomu, že tento přístroj umožnil udělat porovnání stop a najít shodu. Nikdo nevěřil, že vlákna v koberečku auta nebo koberce doma se dají identifikovat a odlišovat – a snadno přenášet z místa na místo. Jakmile se našla podezřelá osoba, laboratoř dokázala srovnat jakákoli vlákna z místa činu s vlákny z koberečku auta podezřelého nebo z koberce u něj doma.

Technici obvykle rozložili plachty na místech, kde neznámý subjekt, tedy ještě neznámý podezřelý, mohl chodit. Tady se stopy na koberci táhly od rohu k rohu. Baldwin jí tedy říkal pravdu: pročesali místo činu do posledního chloupku, a nic nenašli.

Yardleyová vytáhla telefon a otevřela složky, které jí poslal: první zprávy od policie v St. George; složku FBI o případu, kde byly i záznamy o prohledání místa činu a výsledky analýzy krevních výtrysků; zprávy z toxikologie a z pitev. Zprávy z pitev byly sice předběžné, ale už tak měly přes padesát stránek.

Patologovy předběžné závěry říkaly, že obě oběti zemřely v důsledku ztráty krve. Na rukou Ryana Olsena byla řada řezných ran přes dlaně a prsty. Snažil se bránit – možná poté, co už měl prořízlé hrdlo.

Směr ran nožem a typ ostří zůstávaly neznámé. Jak říkal Baldwin, byly tu náznaky, že útočník rány upravil, aby se ostří nedalo určit. Yardleyovou napadlo, jestli u toho měl vrah rukavice, nebo jestli chtěl cítit, jak mu po kůži klouže krev z ran.

Sousedé Olsenových zavolali policii poté, co Isaac, jediný syn Olsenů, otevřel druhý den ráno dveře do ložnice rodičů a spatřil něco, z čeho se určitě stane jeho nejhorší doživotní noční můra.

Yardleyová uložila telefon do kabelky a zamířila do kuchyně. Nad sporákem viselo dřevěné prkýnko s nápisem KUCHYNĚ JE SRDCEM DOMOVA. Otevřela ledničku a rozeznala suroviny, kterými plnila svou lednici, když byla Tara malá: minipizzy, hotdogy, borůvkové vafle, džus. Zavřela dvířka. Do ložnice ještě vstoupit nechtěla, proto zamířila do neformálního rodinného pokoje na konci chodby. Tady našla velikou televizi s kvalitním zvukovým systémem a poličku na DVD. Dole v ní objevila tablet. Vytáhla ho. Byl odemčený, nezaheslovaný. Ulepený patrně od čokolády nebo bonbonů. Isaacův tablet. Klikla na fotografie a videa. Otevřela první video a dívala se.

Bylo natočené z dětské výšky, rodiče připravovali večeři. Ryan vyprávěl Aubrey o článku, co četl v časopise, Isaac se k nim kradl zpoza rohu. Ryan se tvářil, že o něm neví, a povídal: „A myslím, že bychom Isaaca měli dát dědovi a babi. Neuklízí si po sobě, tak radši ať žije u nich, ne?“

„Souhlas,“ usmála se Aubrey.

„Tati!“ vykřikl Isaac.

„Cože! Ty jsi tady?“

Yardleyová se usmívala.

Ryan Isaaca popadl a začal ho lechtat. Isaac se smál a upustil tablet. Nahrávka se zastavila.

Yardleyová vrátila tablet na místo. Bylo jí jasné, že by se jí Olsenovi zamlouvali.

Zhluboka se nadechla a zamířila k ložnici.

7

Yardleyová zůstala stát před dveřmi do ložnice. Ty byly dvojité, bílé s měděným kováním. Představovala si Isaaca, jak to ráno otevřel obě křídla dveří a co viděl. Uchopila oba knoflíky klik a dveře roztáhla, jako to nejspíš udělalo dítě.

Místnost jako by na ni zakřičela.

Deka byla odvezena na analýzu, ale matrace tady zůstala. Zaschlá krev zešedla do tupého odstínu.

Žluté číslované cedulky dokumentující různé úhly trajektorie výtrysku krve už byly pryč, ale na kobercích v okolí postele zůstala zaschlá krev. Kapky krve ulpěly i na stropě, na třech ze čtyř stěn a na oknech s výhledem do údolí.

Poprvé Yardleyová viděla výtrysk z rychle otevřené rány na místě činu Eddieho Cala. Když ze sebe setřásla šok z jeho zatčení, přinutila se podívat na fotografie z místa činu. Navštívit hroby rodin a zhlédnout rozhovory s přeživšími oběťmi. Jak jí později říkala terapeutka, vlastně se tím sama trestala. Potrestala se tak důkladně, že jí to zanechalo v psychice hlubokou ránu. A ta si žádala roky a roky léčení.

Baldwinova zpráva naznačovala, že byli opravdu důkladní. Pod měděným odstínem zaschlé krve rozeznávala stopy magnetického prášku na otisky. Nepochybovala, že Baldwin požádal i o použití fluorescenčního prášku, aby si byl jistý, že nevynechali jediný otisk. Jestli to byl ovšem opravdu napodobovatel, nepracoval pachatel bez rukavic. Patrně si oholil celé tělo a na hlavu si nasadil čapku, aby na místě činu nezanechal doslova ani vlásek. Eddie Cal to takhle dělal.

Forenzní vyšetřování k dostižení takového pachatele nepovede.

Ve skříni se oblečení Olsenových zdálo, jako by patřilo do márnice. Ostré fluorescenční světlo s nazelenalým nádechem vyvolávalo dojem, jako by šaty zahnívaly, rozkládaly se a mizely společně s těly Olsenových.

Yardleyová si musela připomenout, že to je nesmysl a že ji jenom mate zrak. Asi už byl čas odejít.

Na horní polici uviděla balíčky neotevřených hraček.

Opustila pokoj a zhasla za sebou. Cestou do kuchyně si všimla Isaacova pokojíčku. Byl sotva tři metry od ložnice rodičů. Yardleyová si našla pohovor s Centrem pro spravedlnost pro děti. Říkal, že tu noc nic neslyšel. Yardleyovou napadlo, jestli si Ryan Olsen mohl myslet, že pachatel následně zabije i Isaaca, a proto bojoval, i když už krvácel.

S pohledem upřeným do chlapečkova pokoje si tiše povzdechla.

Z popisku nad přepisem pohovoru věděla, že Isaac má příští týden narozeniny. Vrátila se do rodičovské ložnice a posbírala všechny tři krabice s hračkami. Pak v domě pozhasínala.

Když vrátila klíče policistovi a on odjel, seděla na předních schodech před domem a shlížela na město. Na místní střední škole se zrovna hrál fotbalový zápas, slyšela pokřikování hlasatele a občasný výkřik davu. Zavolala Baldwinovi.

„Jo?“ houkl.

„Zítra Royovi oznámím, že bych chtěla být dohlížející prokurátor pro tenhle případ. Další soud mě teď nečeká, jenom pár případů, které se dořeší dohodou.“

„Ani nevíš, jak jsem ti vděčný, Jess.“

„Předpokládám, že Isaac je u pěstounské rodiny. Ráda bych měla jeho adresu. Mám pro něj nějaké dárky k narozeninám.“

8

Druhý den ráno Yardleyová oznámila svému nadřízenému, Royi Lieuovi, že by ráda dohlížela na případ Deanových a taky Olsenových. Souhlasil.

Věděla, že má štěstí, že je federální prokurátorka. Státní žalobci byli přepracovaní a neměli čas pomáhat s žádným vyšetřováním nebo být u výslechů. Federální prokurátoři si mohli svoje případy vybírat a mohli na ně mít tolik času, kolik potřebovali. Státní prokurátor oběť možná vyslechl jednou před soudem, Yardleyová mohla s obětí mluvit třeba desetkrát, pokud chtěla. Mohla vyslat FBI, aby jí sesbírala důkazy, když si je žádala, a mohla vrátit případ, když měla pocit, že není co dál řešit. Jako státní prokurátorka by čas na pomoc Baldwinovi neměla.

Podívala se na hodinky. Za hodinu bude mít policejní oddělení St. George poradu k případu Olsenových a Baldwin se jí zeptal, jestli by chtěla být u toho.

Čekala na něj před domem.

Zastavil před ní černý mustang. Na místě spolujezdce viděla Ortize, proto si sedla dozadu. V autě to vonělo po kůži a třešňovém osvěžovači vzduchu, který visel na zpětném zrcátku.

Baldwin jí dozadu podal kafe. Vyjeli na hlavní silnici a spěchali k Utahu.

„Dlužím mu dvacku,“ oznámil Ortiz.

„Za co?“

„Vsadil jsem se, že to neuděláte. Většina žalobců se nebude namáhat, když nemusejí.“

* * *

Policejní stanice v St. George sídlila v hranaté cihlové budově na kopci obklopeném dalšími stavbami policejního úřadu.

Interiér byl čistý, bez hrubého pokřikování zadržených v celách, které zaplňovaly policejní stanice v obydlenějších oblastech. Ve velké místnosti sedělo u školních stolků asi dvacet policistů. Velitel ve službě a seržant stáli před nimi a podali ruku Baldwinovi s Ortizem. Yardleyová se opírala o stěnu a snažila se zůstat neviditelná.

„Tak jo, všichni, usadíme se,“ zahlaholil velitel, což byl mohutný muž s bříškem. „Máme tady dneska s námi agenty Ortize a Baldwina, abychom probrali případ Olsenových. Ale než se do toho dáme, něco bych vám chtěl říct. Slyšel jsem, že někteří to označujete za případ sériového vraha. Tohle u našeho případu nechci poslouchat, jasné? Ze všeho nejmíň potřebujeme, aby nám lidi panikařili, že nám tu na svobodě pobíhá sériový vrah. Tohle není žádnej Temnej Casanova. Pokud jde o média a pokud jde o naše zprávy, v této chvíli se bavíme zkrátka a dobře o nevyřešeném případu vraždy – nic víc.“ Kývl na Baldwina. „Chcete si to vzít, agente Baldwine?“

Temný Casanova. Yardleyová už to označení dlouho neslyšela. Tak se přezdívalo Eddiemu Calovi. Přišel s tím nějaký reportér z Los Angeles Times, protože Eddie dobře vypadal. Ten reportér tehdy prohlásil, že Eddie vypadá jako James Dean, kdyby se ten dožil víc než čtyřiadvaceti let.

Pamatovala si na titulek při jeho zatčení: „Temný Casanova a jeho Blond Bomba jsou moderní Bonnie a Clyde.“ A na snímku byla ona s Calem o několik let dřív, zrovna byli někde na pláži. Pamatovala si, že když tu fotku v novinách viděla, musela se jít osprchovat; dřela si kůži málem do krve, aby to ze sebe smyla.

Baldwin vystoupil vpřed, s rukama v bok, až rozevřel sako od obleku a odhalil pouzdro s pětačtyřicítkou. Udělal to záměrně: svět ochránců práva a spravedlnosti byl světem zbraní a typ pistole, jakou jste nosili, o vás něco vypovídal. Velká pětačtyřicítka říkala jasně: Ta moje je větší než vaše.

„V tuto chvíli se nemáme čeho moc chytit. Souhlasím s poručíkem Ubanksem, že nesmíme dopustit, aby se to označovalo za případ Temného Casanovy. Slyšel jsem nějakou šeptandu o Temném Casanovovi mladším, což je asi ještě horší, protože je to posměšné a mohlo by to toho chlapíka popíchnout k další akci. Je pravda, že tento případ nese jisté stopy řádění Temného Casanovy a my pracujeme s variantou, že je tu napodobitel, ale rozhodně to nechceme ještě pouštět na veřejnost. Někdy si napodobitel neuvědomuje, že někoho napodobuje, a když něco takového uvidí ve zprávách, změní taktiku a metody. Potřebujeme, aby si prozatím myslel, že o něm nic nevíme.“

Jeden policista vepředu zvedl ruku.

„Ano, Clarku?“

„Četl jsem, že nevíme, jak se dostal do domu. Už jste něco zjistili?“

„Můžeme se jenom dohadovat. Dohadujeme se sice na základě toho, co jsme zjistili, ale pořád je to jenom dohad. Nebyly poškozené zámky ani okna; sousedé ten den ani večer neviděli na pozemku nikoho podezřelého. V tuto chvíli si myslíme, že mohl mít klíč, nebo možná spíš univerzální paklíč. Ty si dneska můžete koupit na internetu a otevřít s nimi devět z deseti zámků na světě.“

„Co alarm?“ zeptal se další policista.

„Prověřili jsme to ve společnosti, která ten alarm hlídá, a měli tam falešný poplach v osm dvacet sedm. Aubrey Olsenová vzala kontrolní telefonát a tvrdila, že se to právě spustilo, ale že jsou doma a nic se neotevřelo. Ve firmě jí řekli, ať překontroluje vchodové dveře, protože od těch se to spustilo, ale tvrdila, že stojí celou dobu pár metrů od nich a že nic neviděla. Podle naší teorie narušil pachatel spojení u předních dveří jenom natolik, aby to spustilo alarm, možná zasunul kreditku nebo nějaké ostří k senzoru, možná paklíčem pootevřel jenom na kousíček, aby Olsenovy rozptýlil, a pak oběhl dům a dostal se dovnitř dveřmi po straně vedle garáže, které senzor nemají. Většina lidí dveře od garáže senzorem nezabezpečí. Čas smrti nastal kolem půlnoci, proto se mohl schovávat v garáži nebo v domě až čtyři hodiny. Ještě nevíme, co tento řetězec událostí skutečně znamená. Bylo by pro něj mnohem jednodušší počkat, až usnou, a pak se dostat dovnitř dveřmi od garáže. Zkrátka, tímhle vším se vám tu snažím říct, že pořád ještě pracujeme na teorii, proč se spustil alarm, protože v tuhle chvíli to s jistotou nevíme.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vrahova žena.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.