INAPPROPRIATE

Copyright © 2020. INAPPROPRIATE by Vi Keeland.

All rights reserved

Translation © Anna Křivánková, 2021

ISBN 978-80-249-4468-5

Není duhy bez deště.

KAPITOLA JEDNA

Ireland

Bože, mně je mizerně.

Zvedla jsem hlavu z polštáře a zamrkala. Tohle je ten důvod, proč moc nepiju. Silná kocovina a budíček v půl čtvrté ráno nejdou moc dobře dohromady. Natáhla jsem se po tom otravném bzučení a šátrala na nočním stolku, až se mi nějak podařilo najít mobil a vypnout alarm.

O deset minut později se ten zvuk ozval znovu. Zasténala jsem, vysoukala se z pohodlné postele a zamířila do kuchyně pro prášek a kafe, které jsem tak moc potřebovala. Asi si taky budu muset dát na kruhy pod očima led, abych dneska při vysílání vypadala aspoň trochu reprezentativně.

Zrovna jsem byla uprostřed nalévání kávy, ze které se ještě kouřilo, když do mě náhle naplno udeřil důvod té včerejší opice a následně i kocoviny. Jak jsem na to sakra mohla zapomenout?

Ten dopis.

Ten zatracený dopis.

„Jau! Kurva!“ Horká káva v hrnku přetekla a opařila mi ruku.

„Kurva!“

„Jau!“

„Kurva!“

Strčila jsem ruku pod proud studené vody a zavřela oči. Co to sakra dělám? Chtěla jsem si zalézt zpátky do postele a na všechno zapomenout.

Místo toho mě začaly jako cunami zaplavovat všechny detaily včerejšího dne. Hodinu po tom, co jsem dotáhla domů kufry po návratu z týdenního pobytu v ráji, mi kurýr doručil dopis.

Vyhazov.

Na hlavičkovém papíře.

Den předtím, než jsem se měla po dovolené vrátit do práce. Udělalo se mi mdlo. Poprvé od svých čtrnácti let jsem byla nezaměstnaná. Nemluvě o tom, že to bylo poprvé, co jsem neodešla z vlastní vůle. Zavřela jsem vodu, svěsila hlavu a snažila si vybavit přesné znění toho zatraceného dopisu.

Vážená slečno Saint Jamesová.

S lítostí vám oznamujeme, že vaše zaměstnání u Lexington Industries bylo s okamžitou platností ukončeno.

Vaše zaměstnání bylo ukončeno z následujících důvodů: Porušení pracovního řádu bod 3-4. Dopouštění se jakýchkoliv aktivit představujících sexuální napadení nebo veřejné obnažování.

Porušení pracovního řádu bod 3-6. Používání internetu a/nebo jiných komunikačních médií k sexuálním nebo nemravným aktivitám.

Porušení pracovního řádu 3-7. Účast v jiných formách sexuálně nemorálních nebo podezřelých aktivit.

Jelikož je výpověď důvodná, nebude vám vyplaceno odstupné. Během třiceti dnů obdržíte dopis s výpisem stavu vašich benefitů. Platba pojistného bude pokračovat během doby určené zákonem o zaměstnanosti platném ve státě New York.

Personální kancelář odbaví vaši poslední výplatu a ve spolupráci s vaším nadřízeným vyřídí vyzvednutí vašich osobních věcí. Toto opatření nás velice mrzí a přejeme vám mnoho štěstí v dalším podnikání.

S úctou,

Joan Marie Bennettová, Ředitelka lidských zdrojů

V polstrované obálce byl přiložen flesh disk obsahující třicetivteřinové video, které jeden z mých přátel nahrál na pláži. Cítila jsem sžíravou pachuť, která mi stoupala do krku, a nijak nesouvisela s mou otravou alkoholem.

Moje práce. Celých uplynulých devět let pro mě znamenala celý život. Stačí nějaké pitomé zrnité video a všechno, kvůli čemu jsem tak tvrdě pracovala, se rozplynulo jako obláček kouře.

Puf. Sbohem, kariéro.

Zasténala jsem.

„Bože. Co teď budu sakra dělat?“

Postávat tady asi nebylo to správné řešení, takže jsem se svojí třeštivou bolestí hlavy zase zamířila zpátky do ložnice a zalezla pod přikrývky. Přetáhla jsem si deku přes hlavu a doufala, že mě ta černočerná tma zaživa pohltí.

Nakonec se mi podařilo zase usnout. Když jsem se o několik hodin později probudila, bylo mi trochu líp. Netrvalo to však dlouho – jenom do chvíle, než mi došlo, že jsem si vzpomněla jenom na půlku věcí, co se včera staly.

Moje spolubydlící a nejlepší kamarádka Mia mi nalila hrnek kávy a ohřála ji v mikrovlnce. Vypadalo to, že má sama pěknou kocovinu.

„Jak se ti spalo?“ zeptala se.

Opřela jsem se lokty o kuchyňský stůl a držela hlavu v dlaních, ale vzpřímenou – svým způsobem. Podívala jsem se na ni s jedním okem přimhouřeným.

„Co bys myslela?“

Povzdychla si. „Pořád se nedokážu srovnat s tím, že tě vyhodili. Máš přece smlouvu. Je to vůbec legální, vyhodit někoho za něco, co se stalo, když nebyl v práci?“

Napila jsem se kávy. „Zjevně ano. Před pár minutami jsem mluvila se Scottem.“ Spolkla jsem svou pýchu a zavolala bývalému. Byl to blbec a ten poslední člověk, se kterým jsem chtěla mluvit, ale taky jediný právník, na kterého jsem měla číslo. Bohužel mi potvrdil, že to, co můj zaměstnavatel udělal, je zcela legální.

„To mě mrzí. Netušila jsem, že den na pláži může dopadnout takhle. To je všechno moje vina. To já jsem navrhla, že půjdeme do sekce nahoře bez.“

„Ty za to nemůžeš.“

„Co to Olivii napadlo, že to dala na Instagram a všechny nás otagovala?“

„Já si myslím, že po těch piňakoládách s extra rumem, co nám ten hezkej Peruánec servíroval, vůbec nepřemýšlela. Ale stejně nechápu, jak se to dozvěděli v práci. Otagovala můj soukromý účet – Ireland Saint Jamesová – a ne veřejný, kde mě stanice vede jako Ireland Richardsonovou. Nebo mě spíš vedla. Jak se k tomu vůbec dostali? Ráno jsem znovu zkontrolovala nastavení, abych si byla jistá, že jsem ho nezměnila na veřejné – a nezměnila.“

„Já nevím. Možná někdo od vás z práce sleduje někoho z nás, kdo má veřejný účet.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Nejspíš.“

„Odpověděl ti ten blbec aspoň na ten mail?“ Zatvářila jsem se nechápavě. „Jaký mail?“

„Ty si nevzpomínáš?“

„Zjevně ne.“

„Ten, co jsi posílala prezidentovi vaší společnosti.“ Vykulila jsem oči. No sakra. Je to čím dál lepší.

Úplné dno má zjevně ještě jedno podzemní podlaží.

Vyhazov.

Žádné odstupné.

A zrovna týden po tom, co jsem zaplatila druhou a největší splátku na stavební smlouvu na svůj první dům.

Pravděpodobnost, že od bývalého zaměstnavatele dostanu dobré doporučení? Nulová, po tom, co jsem se opila a pak sdělila tomu hlavounovi, co vlastní naši firmu, co si o něm a tom spolku myslím.

Bezvadný.

Prostě bezvadný. Skvělá práce, Ireland!

Potom, co jsem většinu životních úspor vrazila do splátky pozemku, který jsem koupila v Agoura Hills a potom, co jsem celý týden v Karibiku velkopansky platila veškerou útratu za alkohol pro naši holčičí partu, mi zbylo nějakých tisíc dolarů. Nemluvě o tom, že se moje spolubydlící brzy provdá a odstěhuje, takže přijdu o její půlku nájmu.

Ale… tím se netrap, Ireland. Najdeš si jinou práci.

Až peklo zamrzne.

Zpravodajský průmysl byl stejně nekompromisní jako můj bankovní účet po celodenním nakupování.

Jsem v hajzlu.

Totálně v hajzlu.

Budu se muset vrátit zpátky k podnikání na smlouvu, psát články do časopisů za pár šestáků za slovo, abych měla co jíst. Tuhle část života jsem už považovala za uzavřenou. Měla jsem chuť samu sebe uškrtit – skoro deset let jsem dřela šedesát hodin týdně, abych se dostala tam, kde jsem byla. Nemohla jsem jen tak odejít bez boje.

Aspoň se musím pokusit zachránit, co se dá – třeba získat doporučení které není úplně špatné. Takže jsem se zhluboka nadechla, začala se chovat jako dospělá a otevřela notebook, abych si osvěžila paměť, ohledně toho, co jsem napsala prezidentovi Lexington Industries, protože jsem si to pamatovala dost mlhavě. Možná to nebylo tak zlé, jak jsem myslela. Klikla jsem na odeslané zprávy a otevřela mail.

Vážený pane Čong-une,

Zavřela jsem oči. Do háje. A já už doufala. Ale možná, že mu ten vtip nedojde, třeba si bude myslet, že jsem jeho jméno popletla. To je přece taky možnost, ne?

Zadržela jsem dech a neochotně četla dál.

Ráda bych se formálně omluvila za svůj prohřešek.

Dobře… tak to není tak zlý začátek. Tohle je dobré. Tohle

je dobré.

To bych ale musela přestat číst hned tady.

Víte, neuvědomila jsem si, že pracuji pro diktátora.

Uf.

Bože, já jsem tak blbá, když to přeženu s pitím. Hlasitě a roztřeseně jsem vydechla a pak jsem se do toho vrhla po hlavě.

Žila jsem v domnění, že mám právo se svým vlastním časem nakládat, jak uznám za vhodné. Na rozdíl od vás, co se válíte ve zlatě, totiž tvrdě makám. A proto si zasloužím občas trochu vorazit. Jestli k tomu patří, že vypustim svoje nárazníky na sluníčko během soukromé dovolené v ryze dívčí společnosti, pak to tak prostě je. Neporušila jsem žádný zákon. Byla to nudistická pláž. Mohla jsem jít úplně donaha, ale místo toho jsem jenom sundala vršek. Protože, buďme upřimní – mám parádní kozy. Jestli jste viděl to „pohoršující video“, které mi váš upjatý personální ředitel prostě musel přihodit na flešce do vobálky spolu s tou absurdní výpovědí, měl byste se považovat za šťastlivce, že jste je směl omrknout. Možná si je dokonce přihodíte k vašemu materiálu na honitbu, vy prase.

Víc jak deset let jsem na vás a vaší pitomou firmu dřela jak otrok. Můžete jít oba do hajzlu.

Trhněte si,

Ireland Saint Jamesová

Dobře. Tohle mi ztěžovalo šance na smír ještě víc, než jsem doufala. Ale nemohla jsem se nechat odradit. Třeba el presidente ještě můj první mail ani nečetl a při svém druhém pokusu bych ho mohla požádat, aby ho ignoroval.

Jestli jsem měla mít nějakou šanci najít práci v oboru, nesměla jsem mít špatné doporučení. Aspoň by mohli být neutrální, když už narušili moje soukromí. V panice mi vyrazil pot a začala jsem si ohryzávat nehet. Byla jsem ochotná i škemrat. Takže jsem si zkopírovala a vložila prezidentovu mailovou adresu do nové zprávy. Teď šlo o čas.

Jenže zrovna, když jsem začala psát, notebook mi cinknutím oznámil, že mi přišel nový mail. Klikla jsme na něj a málem se mi zastavilo srdce, když jsem si přečetla adresu: Grant.Lexington@LexingtonIndustries.com

Ach bože.

Ne.

Pokusila jsem se polknout, ale najednou mi vyschlo v puse. Tohle není dobré. Jen jsem ještě nevěděla, jak špatné to je.

Vážená slečno Saint Jamesová,

děkuji za váš mail… který jsem, ač se válím ve zlatě, četl ve dvě ráno, když jsem ještě pracoval v kanceláři. Z tónu vašeho dopisu – plného gramatických chyb, ač ho psala žena se žurnalistickým vzděláním – jsem vytušil, že jste ho napsala v opilosti. Pokud je to tak, aspoň nemusíte ráno brzo vstávat. Není zač.

Pro vaši informaci, vámi zmiňované video jsem si neprohlížel. Ale pokud by mi začal docházet honící materiál, možná ho ještě vylovím z koše – spolu se standardním doporučujícím dopisem, který vám původně chtěl poslat váš nadřízený.

S úctou váš,

Sám doma a bohatý

Vydechla jsem zadržovaný dech. No doprdele.

KAPITOLA DVA

Grant

„Pane Lexingtone, mám vám objednat nějaký oběd? Klient na tu schůzku ve dvě zrovna volal a bude mít půlhodiny zpoždění, takže si můžete udělat malou přestávku.“

„Proč ti zatracení lidé nemůžou nikdy chodit včas?“ zavrčel jsem a stiskl tlačítko interkomu, abych se dovolal své asistentky. „Můžete mi prosím u Kančí hlavy objednat krůtí plátek a jemný oříškový ementál na celozrnném chlebu? A řekněte jim, že toho sýra jen jeden plátek. Když jsem u nich objednával naposledy, ten chlápek, co mi dělal sendvič, snad musel být z Wisconsinu.“

„Ano, pane Lexingtone.“

Otevřel jsem notebook, abych si zkontroloval e-maily, protože místo osobní schůzky jsem musel zas jen neosobně čekat. Přelétl jsem očima poštu, jestli tam není něco důležitého, a zastavil jsem se očima na jednom konkrétním jménu v přijaté poště: Ireland Saint Jamesová.

Ta ženská byla zjevně opilá, nebo šílená, možná dokonce obojí. Její e-maily mi ale přišly zábavnější než půlka toho běžného balastu, co na mě čekal. A tak jsem kliknul.

Vážený pane Lexingtone, uvěřil byste mi, že mi někdo hacknul e-mail a ten směšný dopis napsal za mě?

Předpokládám, že asi ne. Když uvážím, jak jste vzdělaný, inteligentní, pracovitý a úspěšný.

Asi jsem moc vlezlá, že?

Omlouvám se. Ale musím toho hodně žehlit.

Je nějaká šance, že bychom začali znovu? Víte, navzdory tomu, co si možná myslíte, nepiju moc často. A právě proto mi stačilo tak málo, když mi neočekávaně doručili dopis s výpovědí a já chtěla nějak přebít ten žal. A zjevně to odnesla i moje příčetnost.

Každopádně, pokud pořád ještě čtete, děkuji vám. Zde je dopis, který jsem měla správně napsat:

Vážený pane Lexingtone,

píšu vám, abych vás pořádala o pomoc v situaci, kdy jsem dostala podle mého mínění neoprávněnou výpověď. Byla jsem řádnou zaměstnankyní Lexington Industries devět a půl roku. Začínala jsem jako stážistka, prošla jsem nejrůznějšími pozicemi v přípravě zpravodajství a nakonec jsem dosáhla svého cíle a stala se reportérkou živého vysílání.

Právě nedávno jsem vyrazila s osmi ženami na dívčí jízdu do Aruby v rámci dovolené, kterou už jsem moc potřebovala. Náš hotel měl soukromou část pláže rezervovanou pro opalování bez plavek. I když nejsem zrovna exhibicionistka, přidala jsem se ke kamarádkám na pár hodin opalování nahoře bez. Bylo pořízeno několik nevinných fotek, z nichž jsem žádnou nikde nevystavila a nikdo je nevystavoval pod mým profesním jménem. A přesto mě z nějakého důvodu doma čekala výpověď z důvodů porušení firemních pravidel ohledně nemravného chování.

Ačkoliv chápu důvody, proč existují pravidla o neslušném chování, pevně věřím, že moje počínání na soukromé dovolené a soukromé pláži nepatří mezi aktivity, před kterými se chce Lexington Industries chránit. A proto s úctou žádám, abyste prověřil oprávněnost mé výpovědi.

S úctou vaše, Ireland Saint Jamesová (Ireland Richardsonová, ve vysílání)

Saint Jamesová. Odkud to jméno znám? Už při prvním mailu mi znělo povědomě, a proto jsem si ji vyhledal ve firemním adresáři. Jenže byla ve zpravodajské sekci, kterou řídila má sestra, zatímco já se jí se od chvíle, kdy jsem po tátově smrti převzal ředitelskou pozici, vyhýbal jako čert kříži. Politika, propaganda a byrokracie mi neseděly. Sice jsem řídil celou společnost, ale obvykle jsem se držel finanční sféry Lexington Industries.

Vylovil jsem první mail, který mi od slečny Saint Jamesové přišel, a znovu jsem si ho přečetl. Ten nový byl sice mnohem vhodnější, ale ten první mě pobavil víc. Dopis uzavřela slovy: Trhněte si…, což mě dokonce rozesmálo. Takhle se mnou nikdo nemluvil. Kupodivu mi to přišlo osvěžující. Měl jsem podivné nutkání si se slečnou Richardsonovou popovídat, až bude mít v sobě pár skleniček. Rozhodně vzbudila moji zvědavost. Stiskl jsem znovu tlačítko interkomu.

„Millie, mohla byste mi zavolat dolů do divize pro vysílání – producenta úseku ranních zpráv? Myslím, že je to Harrison Bickman nebo Harold Milton… někdo takový.“

„Samozřejmě. Mám vám sjednat schůzku?“

„Ne. Řekněte mu, že chci vidět osobní složku jedné jeho zaměstnankyně – Ireland Saint Jamesové. Její profesionální jméno je Ireland Richardsonová.“

„Zařídím to.“

„Díky.“

Moje odpolední schůzka trvala jenom patnáct minut. Nejenže se ten chlápek objevil o hodinu a půl později, ale navíc přišel naprosto nepřipravený. Nemám trpělivost s lidmi, kteří si neváží mého času, a tak jsem to ukončil s tím, aby zahodil moje číslo, a odkráčel jsem ze zasedačky.

„Je všechno v pořádku?“ zeptala se mě Millie, když jsem prošel kolem její přepážky. „Potřebujete na schůzku něco donést z kanceláře?“

„Schůzka je u konce. Pokud bude ještě někdy volat někdo z Bayside Investments, zavěste.“

„Ehm… ano, pane Lexingtone.“ Millie se zvedla a s notýskem v ruce mě následovala do mé kanceláře. „Volala vaše babička. Říkala, že vám mám vyřídit, že bezpečnostní zařízení nepotřebuje a že poslala montéra domů.“

Obešel jsem svůj stůl a zavrtěl hlavou. „Paráda. Prostě paráda.“

„Získala jsem pro vás tu složku slečny Saint Jamesové a vytiskla ji. Máte ji v pořadači na stole. Na personálním měli u složky ještě nějaké video, které jsem vám přeposlala.“

„Díky, Millie.“ Posadil jsem se za stůl. „Mohla byste cestou ven zavřít dveře?“

Kristepane. Teď už jsem si vzpomněl. Už to bylo dávno, ale takovou historku jen tak zapomenout nejde. Tenkrát, když byla Ireland Saint Jamesová přijata, ještě řídil firmu můj otec. Zrovna jsem seděl v jeho kanceláři, když mu Millie přinesla její složku. Použil Irelandin příběh jako učebnicový příklad toho, jaká rozhodnutí je třeba občas udělat pro ochranu dobrého jména společnosti.

Opřel jsem se o opěradlo. Každý zaměstnanec projde prověrkou – její důkladnost závisí na budoucí pozici. Čím víc bude dotyčný na očích, tím víc může jeho jméno a tvář ovlivnit pověst firmy, proto šťouráme hlouběji. Většinou to obstarává personální oddělení a externí vyšetřovací firma. Pokud je ten člověk čistý, jeho nadřízený vyřídí přijetí se schválením od divizního ředitele. Vyšší management se tím obvykle nezabývá – ledaže někdo představuje možné ohrožení dobrého jména firmy, a přesto ho představený divize chce zaměstnat. Pak jeho složka putuje nahoru.

Ireland Saint Jamesová. Podrbal jsem si strniště, které mi už začalo rašit. Měla trochu neobvyklé křestní jméno, a to mě nejspíš trklo, ačkoliv jsem od té doby už hodně věcí vymazal z hlavy. Prolistoval jsem její osobní složku – údaje o minulosti zabraly sotva stránku. A přesto složka narostla na pět centimetrů šířky.

Bakalářský titul získala na UCLA, kde vystudovala jako hlavní obor komunikaci a jako vedlejší angličtinu. Magistra z žurnalistiky získala na Berkeley, kde absolvovala i postgraduál v investigativním novinářství. To nebylo špatné. Nikdy nebyla zatčená, pouze jedna pokuta za parkování. Před osmnácti měsíci jsme doplnili její osobní údaje, když získala svou současnou pozici. Podle všeho chodila s právníkem. Vzato kolem a kolem, její proklepnutí nepřineslo nic zajímavého – byla ideálním zaměstnancem a bezúhonným občanem. Zato s jejím otcem to bylo úplně jinak…

Dalších padesát stránek bylo hlavně o něm. Byl to nějaký řadový člen ochrany bytového objektu tady ve městě – ovšem novinové články se zaměřily hlavně na období po jeho odchodu. Listoval jsem stránkami a rychle je prohlížel jednu po druhé, až jsem narazil na fotku s malou holčičkou. Když jsem se na ni podíval zblízka, jméno pod snímkem mi potvrdilo, že jde o Ireland. Na fotce jí bylo asi devět nebo deset. Z nějakého důvodu jsem na to zíral, jako bych byl svědek ošklivé autonehody. Dívenka brečela a nějaká policistka ji objímala kolem ramen, když ji vyváděli z domu.

Ještěže tak.

Ještěže tak, Ireland – že ses dostala tak daleko po takovém začátku.

Přes vážnost situace jsem se na fotku usmál. Klidně to pro ni mohlo dopadnout úplně jinak. Teď už jsem chápal, proč mi napsala podruhé – je to bojovnice.

Stiskl jsem interkom na stole a ozvala se mi Millie.

„Ano, pane Lexingtone?“

„Můžete mi dodat nějaké nedávné úryvky z ranních zpráv se slečnou Saint Jamesovou? Ve vysílání se jmenuje Ireland Richardson. Ať mi pošlou link do archivu.“

„Samozřejmě.“

Kdybych věděl, jak to tam vypadá, věnoval bych zpravodajské divizi více pozornosti. Nebo aspoň ranním zprávám.

Ireland Saint Jamesová byla pořádná kočka – velké modré oči, pískově blond vlasy, plné rty a bílé zuby, které bylo hodně vidět, protože se často usmívala. Připomínala mi mladší verzi té vysoké herečky z posledního filmu série Šílený Max. Podíval jsem se na celé tři reportáže, než jsem kliknul zpátky na mail, který mi Millie poslala už dřív – ten k Irelandině osobní složce. Když jsem rozkliknul video, uvítaly mě tři páry koziček. Trochu jsem odtáhl hlavu. Rozhodně nic nového pod sluncem. Tři ženské na pláži, které měly na sobě jen titěrné spodní díly bikin a srkaly brčkem drinky z kokosových ořechů. Donutil jsem se zvednout oči výš k jejich obličejům – ani jedna z nich nebyla Ireland. Ale pár vteřin před koncem krátkého videa přišla z pláže další žena. Vlasy měla mokré a ulíznuté dozadu a namočené se zdály tmavší, ale podle úsměvu to byla neomylně Ireland.

U těch druhých žen jsem si nejdřív všimnul jejich těl, ale teprve když video skončilo a zastavilo se na obraze Ireland, teprve tehdy jsem se podíval níž – a ne zrovna proto, že by neměla pěkné tělo. Měla plná a přirozená prsa. Krásně doplňovala zbytek jejích ladných křivek. Byla to ale křivka jejího úsměvu, která ve mně vyvolávala pocit, že bych měl navléct rytířské brnění.

Zavrtěl jsem se na židli a zavřel video křížkem v rohu. Ireland mi sice sama naznačila, abych si to přidal k materiálu na honění, ale nechtěl jsem být neuctivý. Tedy, kdyby mi takové video sama poslala, to by byla jiná. Ale rozhodně jsem si nechtěl v kanceláři vyvolávat erekci tím, že si budu video přehrávat pořád dokola – ať byla moje méně gentlemanská část v sebevětším pokušení.

Otočil jsem se v křesle, abych se podíval z okna. Ireland Saint Jamesová. Zdá se, že jsi docela číslo. Rozhodně je to ženská, od které bych se měl držet dál. A přesto mě něco pohánělo, abych si zjistil víc. Chvilku jsem uvažoval, že do toho zavrtám hlouběji, možná si dokonce vyslechnu její stránku příběhu. Ale proč bych to dělal?

Protože Ireland Saint Jamesová mě začínala zajímat, proto. Nebo jsem jen chtěl zajistit férové zacházení ve společnosti?

Nebo to byl ten uhrančivý úsměv, božské kozy a její smutná minulost, které ve mně vyvolaly zvědavost?

Po chvilce úvah jsem věděl, co udělat. Všechny varovné signály v mém mozku mě nabádaly, abych smazal e-maily a hodil osobní složku do skartovačky. Byla to správná věc… rozhodně správné firemní rozhodnutí. A přece…

Ťuknul jsem do mezerníku, abych znovu probral notebook k životu a otevřel jsem nový mail.

Vážená slečno Richardsonová, po dalším prošetření…

KAPITOLA TŘI

Ireland

Harold Bickman je takový blbec.

Sice jsem svoji práci měla ráda, ale můj šéf je tím jediným, který mi chybět nebude. Ten chlap byl všivák. Téměř od začátku mi moc nefandil. Náhodou jsem zjistila, že můj mužský protějšek – který měl míň zkušeností a méně praxe u společnosti – byl zaměstnán s platem o dvacet tisíc dolarů vyšším než jsem měla já. Velmi profesionálně jsem na to Harolda upozornila a on mi pak začat vysvětlovat, že každá zaměstnanecká pozice má svá pro a proti. Řekl mi, že si s tím nemám dělat starosti a že určitě brzy ocením benefity, které Jack Dorphman mít nebude – jako třeba až budu moci využít úžasných pravidel pro mateřskou dovolenou, která naše společnost zavedla.

Vyplnila jsem formální stížnost o svém platu poslala ji na personální a dostala jsem odpovídající mzdu. Ale už jsem nemohla odčinit to, co ode mě Harold Bickman bral jako zradu. Našli jsme si způsob, jak spolupracovat bez větších zádrhelů – obvykle jsme se jeden druhému vyhýbali, ačkoliv jeho dnešní mail opět dokázal, jak kardinální blbec to je. A nějaký šestý smysl mi napovídal, že měl něco společného s tím, že se stanice dostala k tomu mému videu nahoře bez. Ví bůh, jak moc si ten chlap přál dát moji práci Siren Eckertové.

Mimochodem, Siren je její skutečné a nikoli pracovní jméno. Co to ty její rodiče napadlo? Každopádně…

Harold Bickman, čtyřiačtyřicetiletý chlap s nadváhou a postupující pleší, který smrděl jako den starý sýr, nebyl zrovna moc důvtipný, pokud šlo o ženy. Vsadím se, že se domníval, že má u Siren – čtyřiadvacetileté bývalé vicemiss Seattlu – šanci, jen proto, že na něj pomrkávala řasami. Vsadím se taky, že se domníval, že se zařídím podle instrukcí, které mi poslal.

Vážená slečno Richardsonová,

ve světle jistých nepříjemných událostí a vašeho nedávného odchodu ze zpravodajského oddělení jsem vám zařídil návštěvu firmy ve čtvrtek 29. září, v 10 hodin dopoledne, abyste si mohla vzít svoje věci. Věřím, že se během návštěvy budete chovat profesionálně. Vzhledem k tomu, že vaše firemní legitimace a karta pro vstup do budovy byly deaktivovány, budete se muset hlásit u přepážky ochranky.

S úctou,

H. Bickman

To jako vážně? Měla jsem chuť se proplazit notebookem a toho chlapa uškrtit. Bylo mi nanic, když jsem myslela na to, že si určitě ty „nepříjemné události“ pustil. Určitě si ho honil, když sledoval to dvadvacetiminutové video s ženskýma nahoře bez a hned potom nakráčel k Siren a nabídl jí mou práci. Bože, jediná dobrá věc na tom, že mě vyhodili, byla, že tomu chlapovi budu moct ve čtvrtek konečně říct, co si o něm myslím. I když mám pocit, že ten srab nejspíš nebude k nalezení, až si přijdu „vzít svoje věci.“

Povzdychla jsem si a stiskla ikonu koše, abych se Harolda zbavila jednou provždy. Ale když už jsme zavírala notebook, zahlédla jsem nový příchozí mail. Tentokrát od Granta Lexingtona. Ze zvědavosti jsem ho okamžitě rozklikla.

Vážená slečno Richardsonová,

po dalším prošetření vaší složky jsem dospěl k závěru, že ukončení vašeho zaměstnání bylo oprávněné. Nicméně jsem se rozhodl oslovit vašeho přímého nařízeného a navrhnout mu, aby vám zaslal neutrální doporučující dopis, odpovídající vašemu výkonu.

S úctou, Grant Lexington

Skvělé, prostě skvělé – nechat to na Haroldovi, aby mi napsal něco neutrálního. Asi jsem měla zavřít notebook a trochu vychladnout. Jenže posledních osmačtyřicet hodin mě nažhavilo doběla. Takže jsem odepsala a už se při tom nezdržovala s nějakým formálním pozdravem.

Výborně. Harold Bickman nenávidí ženy skoro stejně, jako nenávidí step. Totiž… pokud si nemyslí, že by měl šanci je ojet – jako mou nástupkyni. Díky za nic.

O dva dny později, ve čtvrtek ráno, jsem do firmy dorazila pořád stejně naštvaná. Přišla jsem ale skoro o tři čtvrtě hodiny dřív, protože jsme netušila, jak dlouho mi bude cesta ve špičce trvat. Když jsem vyrážela ve čtyři třicet do práce, vždycky byly ulice prázdné. Napadlo mě, že mě Bickman takhle brzy možná nepustí dovnitř, a tak jsem se rozhodla jít vedle na kávu. Aspoň budu mít šanci se duševně připravit na vyklízení stolu a taky na jednání s ním.

Objednala jsem si kávu bez kofeinu, protože už takhle jsem měla nervy nadranc, a šla jsem si sednout ke stolku v rohu. Kdykoliv jsem ve stresu, pouštím si na Instagramu klipy z šou Ellen. Vždycky mě rozesmějí a pomohou mi zrelaxovat. Klikla jsem na legrační klip, kde Billie Eilish vyděsí Melissu McCarthy, a hlasitě jsem se zasmála. Když klip skončil, vzhlédla jsem od telefonu a úplně mě zaskočilo, že vedle mě stojí nějaký muž.

„Nevadí vám, když si k vám přisednu?“

Prohlédla jsem si ho zdola nahoru a zpět. Vysoký, atraktivní, v drahém obleku… zřejmě to nebude sériový vrah. Ačkoliv můj bývalý taky vždycky nosil dokonale ušité obleky.

Přimhouřila jsem oči. „Proč ke mně?“

Podíval se doleva a pak doprava. Když se jeho zelenošedé oči vrátily ke mně, zdálo se mi, že mu levý koutek úst nepatrně zacukal. „Protože všude jinde je obsazeno.“

Rozhlédla jsem se po místnosti. Sakra, nojo. Teď už bylo všude obsazeno. Zvedla jsem kabelku ze stolu a přikývla.

„Pardon. Neuvědomila jsem si, že se to tu zaplnilo. Myslela jsem… no to je jedno. Prosím, posaďte se.“

Znovu mu maličko zacukal ret. Má tik, nebo jsem ho nějak pobavila?

„Řekl jsem S dovolením, ale asi jste mě neslyšela. Byla jste zabraná do své činnosti.“

„Jo. To jo. Spousta práce. Až nad hlavu.“ Zavřela jsem YouTube a otevřela svůj mail.

Hezoun si rozepnul sako a posadil se naproti mně. Zvedl k ústům svůj šálek kávy. „Mám nejradši ten s Willem.“

Zatvářila jsem se nechápavě.

Ušklíbl se. „Smithem. V Ellen. Nemohl jsem si nevšimnout, co sledujete. Usmívala jste se u toho. Máte krásný úsměv, mimochodem.“

Cítila jsem, jak mi do tváří stoupá horko, ale ne kvůli jeho komplimentu. Obrátila jsem oči v sloup. „No tak jsem lhala. Nepracovala jsem. Nemusíte mě kvůli tomu pranýřovat.“

Jeho drobný úsměšek se změnil v normální úsměv, ale pořád v něm zůstalo něco drzého.

„Už vám někdo řekl, že máte dost arogantní úsměv?“ zeptala jsem se ho.

„Ne. Ale pravda je, že se posledních pár let moc neusmívám.“

Naklonila jsem hlavu na stranu. „To je škoda.“

Jeho oči pozorně sledovaly můj obličej. „A proč jste lhala, že pracujete?“

„Upřímně?“

„Jistě. Tentokrát popravdě.“

Povzdychla jsem si. „Bylo to podvědomé. Zrovna jsem přišla o práci a asi… jsem nechtěla vypadat hloupě, že tady sedím a koukám na klipy z Ellen.“

„Kde pracujete?“

„Jsem hlasatelka zpráv u Lexington Industries – nebo jsem aspoň ještě před pár dny byla. Moderovala jsem ranní blok.“ Pan Mocseneusmívám nezareagoval tak, jak to lidé obvykle dělají, když jim řeknu, že jsem v televizi. Obvykle zvednou obočí a zasypou mě miliony otázek. I když to není tak báječné, jak to zní. Ten chlápek naproti přes stůl ale nevypadal, že by to na něj udělalo nějaký dojem. Nebo pokud ano, tak to nedal najevo. Což mi přišlo zajímavé.

„A co děláte vy, že máte tak fajnový oblek a můžete si klidně vysedávat v kavárně v…“ mrknula jsem na čas na mobilu, „… devět čtyřicet pět ráno?“

Už zase mu pocukával ret. Zřejmě se mu líbil můj sarkasmus.

„Jsem výkonný ředitel firmy.“

„To zní impozantně.“

„Ani ne. Je to rodinná firma. Takže jsem nezačínal zrovna odspodu.“

„Nepotismus.“ Napila jsem se kávy. „Máte pravdu. Už to na mě nedělá takový dojem.“

Znovu se usmál. Pokud to myslel vážně, že se moc často neusmívá, pak to byla zatracená škoda… protože ty plné rty a ten drzý úsměv by mohly lámat srdce a vyhrávat partie pokeru.

„Řekněte mi něco o tom, proč vás vyhodili,“ navrhl. „Tedy pokud nepotřebujete pokračovat v té práci, co máte rozdělanou na mobilu.“

Zasmála jsem se. „To je dlouhý příběh. Ale udělala jsem něco, co mi přišlo nevinné, a ukázalo se, že je to v rozporu s firemními předpisy.“

„Jinak jste dobrá zaměstnankyně?“

„Jasně, makala jsem jako šroub, abych se dostala tam, kde jsem byla.“

Chvíli mě pozoroval a přitom pil kávu. „Zkusila jste si promluvit se šéfem?“

„Můj šéf se mě chtěl zbavit už léta – od chvíle, kdy jsem si postěžovala, že najal můj mužský protějšek za víc, než jsem dostávala já.“ Což mi připomnělo, že byl čas jít do kanceláře za tím mizerným šéfem. „Měla bych už jít. Zmíněný šéf už čeká, až si přijdu vyklidit stůl.“

Pan Ředitel si zamnul bradu. „Nevadilo by vám, kdybych vám dal drobnou radu? Měl jsem co do činění s nejrůznějšími problémy mezi zaměstnanci.“

„Jasně.“ Pokrčila jsem rameny. „To nemůže uškodit.“

„Postih za nahlášení nelegálního rozdílu ve mzdě na základě pohlaví je protizákonný. Navrhuji vám, abyste si domluvila schůzku s personálním oddělením a přednesla svou stížnost. Mám pocit, že by mohlo dojít k přešetření a mohl by to být váš šéf, kdo se tady bude koukat na videa z Ellen.“

Hm. Scott se nezmiňoval, že by byla taková pomsta ilegální, když jsem mu o tom říkala. Ale to mě nepřekvapilo. Soustředil se na peskování za to, že jsem byla na pláži nahoře bez.

Vstala jsem. „Díky. Možná to udělám.“

Krasavec se zvedl ze židle. Díval se na mě, skoro jako by mi chtěl ještě něco říct, ale zároveň se držel zpátky. Vyčkávala jsem, dokud to nezačalo být trapné.

„Ehm… ráda jsem vás poznala,“ řekla jsem. Přikývl. „Nápodobně.“

Obrátila jsem se k odchodu, ale jeho hlas mě zastavil.

„Nechtěla byste… nešla byste později na oběd? Na práci se vymlouvat nemůžete, když teď vím, že jste nezaměstnaná.“

Usmála jsem se. „Díky. Ale raději ne.“ Pan Ředitel přikývl a zase si sedl.

Vyšla jsem z kavárny a nebyla si jistá, proč jsem vlastně odmítla. Jasně, že si člověk musí dávat pozor na cizí lidi. Ale když s ním zajdu na oběd na veřejné místo, nebude to o nic nebezpečnější, než si vyjít s chlápkem, kterého jsem potkala u baru. A to už jsem udělala. Abych byla upřímná, měla jsem z něj trochu obavy – když jsem si poprvé vyšla se Scottem, bylo to podobné. Byl prostě příliš pohledný a úspěšný a já měla s tímhle typem špatné zkušenosti.

Ale bylo to trochu hloupé. Byl jednoznačně sexy a moje ráno už je stejně dost naprd. Proč si nezajít na oběd a třeba z toho něco bude?

Zastavila jsem se na ulici a někdo do mě přitom zezadu narazil. „Pardon,“ omluvila jsem se.

Dotyčný se zatvářil znechuceně a obešel mě. Pospíšila jsem si zpátky do kavárny a otevřela dveře. Ředitel už stál a zvedal šálek kávy, jako by se chystal odejít.

„Hej, pane řediteli nejste sériový vrah, že ne?“ Jeho obočí poskočila. „Ne. Nejsem sériový vrah.“

„Dobře. Tak já si to rozmyslela. Zajdu s vámi na oběd.“

„Teď jsem opravdu rád, že jsem na tu vražednou výpravu nešel.“

Zasmála jsem se a zalovila v kabelce, abych našla mobil.

„Napište mi svoje číslo. Pošlu vám kontaktní informace.“

Napsal mi do mobilu číslo a já mu okamžitě odeslala svoje údaje. Když mu mobil zavibroval v ruce, podíval se dolů.

„Ireland. Krásné jméno. Hodí se k vám.“

Podívala jsem se na svůj mobil, ale on jméno nezadal.

„Ředitel? Vy mi neřeknete svoje jméno?“

„Říkal jsem si, že vás budu napínat až do oběda.“

„Hmmm… Dobře. Ale počítám, že máte nějaké honosné jméno, které se předává po generace společně se správou majetku.“

Zasmál se. „Jsem vážně moc rád, že jsem se tu dneska stavil na kafe.“

Usmála jsem se. „Já taky. Pošlu vám později esemesku ohledně oběda.“

Přikývl. „Budu se těšit, Ireland.“

Opustila jsem kavárnu a zamířila do firmy v mnohem lepší náladě než na začátku dne. Možná, že dnešek nebude až tak mizerný.

* * *

„To vážně? To jste jí nemohl říct, aby počkala, až vyklidím stůl?“

Naše kancelář byla velká otevřená krychle s buňkami uprostřed a soukromými kancelářemi typu akvárium po stranách. Ochranka mě doprovodila do Bickmanovy kanceláře jako nějakého trestance a já zahlédla na opačné straně velké kanceláře, jak Siren přenáší krabice ze svojí buňky do mojí kanceláře.

Bickman zatáhl za přezku pásku a povytáhl si kalhoty, aby zakryl vykukující břicho. „Nedělejte scény, nebo vám ty krámy sbalím sám.“

Zamračila jsem se, a když jsem promluvila, podupávala jsem nohou. „Doufám, že jí aspoň dáte stejný plat jako chlapovi se stejným vzděláním a zkušeností. Vlastně počkejte… to bude problém, protože muž s její kvalifikací by pořád ještě vyřizoval poštu.“

Stiskl několik tlačítek na telefonu, a když promluvil do reproduktoru, podíval se směrem ke kanceláři. „Ireland přišla vyklidit stůl. Nechte jí trochu prostoru a dokončete to stěhování, až bude hotová.“

„Ano, pane Bickmane.“

Obrátila jsem oči v sloup. Ano, pane Bickmane.

Ten blb mávnul rukou, aby se mě už zbavil a abych šla udělat to, proč jsem přišla. „Ať vám to netrvá dlouho.“

Znechuceně jsem se otočila, abych opustila jeho kancelář, ale pak jsem se zastavila a vrátila. Ještě jsem se nerozhodla, jestli půjdu na personální, a řeknu jim, že mě nechal vyhodit z pomsty. Neměla jsem vlastně žádný důkaz – nemohla jsem nijak prokázat, že to byl Bickman, kdo vyhrabal to video, za které mě vyhodili. A věděla jsem, že žádné vyhrožování ho nevyděsí. Chtěla jsem aspoň, aby se cítil mizerně, abych si já spravila náladu.

Vešla jsem zpátky do jeho kanceláře, tiše za sebou zavřela a pak jsem se otočila k němu, abych ho naposledy oslovila.

„Celé roky jste hledal důvod, abyste mě vyhodil. Jen se to těžko obhajuje, když jsem byla vzorný zaměstnanec a od chvíle, kdy jsem do naší relace nastoupila, zvedla se znatelně sledovanost. Konečně jste našel záminku. Nevím, jak jste to udělal, ale vím, že máte prsty v tom, že se to video dostalo na personální. Jen mi řekněte: nechal jste si kopii pro sebe? Doufám, že ano, protože tady ze své kanceláře už žádný pořádný zadek nezahlédnete. A docela určitě neuvidíte ani kousek obnažené kůže na té nekvalifikované holčičce, co sotva vyšla ze školy a už dostala moje místo. Vy si myslíte, že jste se jí zavděčil, jenže ona je příliš zaneprázdněná pícháním s tím novým stážistou z reklamního. Jo, a vzpomínáte na Marge Wilsonovou – tu rozvedenou přechodnou zaměstnankyni ve středním věku, kterou se vám podařilo před pár lety opít na vánočním večírku? Jak jste si myslel, že vás nikdo neviděl, jak jdete k ní domů?“ Usmála jsem se, zvedla prst a zakývala jím ve vzduchu. „Jenže o tom víme všichni. Dala vám přezdívku Žížalka.“

Otevřela jsem dveře, zhluboka se nadechla a šla jsem odklidit devět let svého života.

Přesně o tři minuty později stála ve dveřích kanceláře ochranka a Bickman hned za ní.

Strčila jsem zbytek věcí z horní zásuvky do krabice a zamračila se na něj. „Ještě nejsem hotová.“

„Měla jste dost času. My tady chceme pracovat.“ Otevřela jsem druhou zásuvku shora a pokračovala v balení. Přitom jsem zamumlala: „Bože, ty jsi ale blbec, Žížalko.“

Zřejmě mi mumlání moc nejde. Bickman zrudl v obličeji a ukázal na východ. „Ven! Vypadni.“

Vytrhla jsem druhou zásuvku z kolejničky a bez okolků vysypala její obsah. Pak jsem udělala totéž s dalšími dvěma zásuvkami a prázdné je odložila na křeslo pro hosty naproti mému stolu. Sebrala jsem ze stolu zarámovanou fotku, ze zdi diplom a všechno jsem nacpala do krabice.

Dva uniformovaní strážci, které na mě Bickman zavolal, vypadali velmi rozpačitě.

Na jednoho z nich jsem se smutně usmála. „Už jdu, aby vám ten blbec dal pokoj.“

Strážci mě následovali k výtahům a pak se mnou nastoupili. Bickman měl aspoň tolik rozumu, že jel jiným výtahem. Jenže když jsme vystoupili na recepci, vystoupil hned vedle nás.

Zavrtěla jsem hlavou a pokračovala v chůzi. „Myslím, že dva členové ochranky stačí. Nemusíte mě vyvádět ještě vy, Bickmane.“

Držel se dál, ale přesto šel pořád za námi. Když jsme dorazili na recepci, postávalo tam dost lidí. A tak jsem se rozhodla odejít se vší parádou. Zastavila jsem se a otočila k němu. Postavila jsem těžkou krabici před sebe na zem, namířila jsem na něj prst a začala jsem hlasitě křičet. „Tenhle chlap využívá svou pozici ke zneužívání mladých žen! Právě mě vyhodil a dal moji práci jedné holce, protože si myslí, že mu samým vděkem roztáhne nohy. Zřejmě ještě neslyšel o hnutí #MeToo.“

Bickman se ke mně vrhl a chytil mě za loket. Vytrhla jsem se mu.

„Nesahejte na mě.“

Ustoupil o pár kroků, uvědomil si, že se na nás všichni dívají, a otočil se, aby prchnul zpátky k výtahům.

Musela jsem odsud vypadnout, než na mě ochranka zavolá opravdovou policii. A tak jsem se zhluboka nadechla, sebrala svoji krabici, bojovně pozvedla bradu a vykročila ke skleněným dveřím. Jenže… cestu mi zkřížil nějaký muž, kráčející dlouhými kroky přímo ke mně. Když jsem poznala jeho obličej, zaváhala jsem. Byl to velmi rozzlobený obličej.

„Dej ty zatracené pracky pryč,“ vyštěkl na Bickmana přes moje rameno.

Pan ředitel.

Skvělý. Prostě skvělý. První chlap za posledních pár měsíců, který mě opravdu zaujal, a musí nakráčet ke mně do firmy zrovna ve chvíli, kdy dělám scénu a chovám se jako blázen.

Načasování už snad nemohlo být horší. Ale můj den stál beztak za houby.

Stres poslední dní mě asi dostal a já se začala smát. Začala jsem se řehtat jako šílenec. Nejdřív to byl jenom výbuch smíchu, ale pak jsem vyprskla nosem a začala se celá otřásat smíchy, jako bych se úplně pomátla. Snažila jsem si zakrýt ústa a přestat, ale slova se drala mezi zuby ven: „No jasně, že jsem vás tady musela potkat. Přísahám, že taková doopravdy nejsem. Jenom jsem měla pár opravdu blbých dní.“

Ředitel dál upřeně hleděl přes moje rameno. Jeho výraz byl zjevně vražedný – stisknutá čelist, zaťaté svaly ve tváři a nozdry se mu chvěly jako býkovi. Otočila jsem se, abych sledovala jeho pohled a zjistila jsem, že Bickkman se vrací k nám, místo aby odešel.

Povzdychla jsem si, protože mi bylo jasné, že divadlo ještě neskončilo a zavřela jsem oči. „Pochopím, když už se mnou nebudete chtít na oběd.“

Chlápek střelil očima po mně, pak po Bickmanovi a pak zase po mně. „Popravdě, já bych vás pořád chtěl vzít na oběd. Ale tipuju, že za chvíli asi změníte názor.“

KAPITOLA ČTYŘI

Grant

„Pane Lexingtone, rád vás vidím.“

Ireland se rozhlédla kolem. Pokud jsem měl pochyby, jestli mě v kavárně poznala, teď mi její zmatený výraz potvrdil, že pořád ještě netuší, kdo jsem.

„On vám řekl…“

Bickman se vynořil vedle Ireland a já se na něj zamračil.

„Dopřejte nám minutku. Chci mluvit se slečnou Saint Jamesovou.“

Ireland zaplály oči. „Pacholku jeden! Vy jste celou tu celou dobu věděl, kdo jsem?“

Bickman pořád stál za ní, jako kdybych ho neposlal do háje.

„Vy jste mi nerozuměl?“ Zavrčel jsem na něj.

„Omlouvám se, pane Lexingtone. Samozřejmě. Vrátím se do své kanceláře. Kdybyste mě potřeboval, jsem na jedenáctém patře.“

Jo. Ty už jsi tady udělal dost. Řekl jsem ochrance, aby se vrátila na svá místa, a chtěl jsem vzít Ireland krabici z ruky.

„Já vám to podržím.“

Odtáhla ji z dosahu. „Vy jste Grant Lexington?“

„To jsem.“

„A vy jste v té kavárně věděl, kdo jsem?“ Polknul jsem. „Ano.“

„Bože, takže jsem dala svoje číslo lháři. To je horší, než kdybyste byl sériový vrah.“

„Nikdy jsem vám nelhal.“

„Jo, jenže jste se mi zapomněl zmínit, že jste šéf šéfa mého šéfa.“ Krabice se jí začala posunovat a málem se převrátila.

„Můj bože! Naše e-maily! Napsali jsme si několik e-mailů a vy jste nepovažoval za důležité mi říct, kdo jste, když jste věděl, kdo jsem já?“

„Upřímně říkám, že jsem nevěděl, kdo jste, když jsem šel k tomu volnému místu. Ale rozhodně bych se o tom zmínil na obědě…“

Zavrtěla hlavou. „Na obědě? Vyliž si. Nebo ještě líp. Ať mi celá tahle firma políbí prdel!“

Pak mě obešla a zamířila ke dveřím.

„Ireland!“ zavolal jsem za ní.

Šla dál. Asi bych se měl nechat vyšetřit, ale když sjela Bickmana a pak vynadala i mně, zacukalo mi z toho v klacku. Bylo to dokonce ještě lepší než výhled na její sexy prdelku, který jsem mohl právě sledovat, když opouštěla mou budovu.

Usmál jsem se a zavrtěl hlavou. Možná jsme trošku praštění oba. „Takže mám pak zavolat a sejdeme se na oběd?“ křiknul jsem za ní.

Aniž by se otočila, zvedla ruku a pak prostředníček.

Zasmál jsem se.

Něco mi říkalo, že se nevidíme naposled, ale teď byl čas věnovat se naléhavějším věcem.

„Pane Lexingtone, moc rád vás vidím. Mrzí mě, že jste byl svědkem toho, co se stalo na recepci. Byla tu jedna zhrzená propuštěná zaměstnankyně, která chtěla dělat scény.“

Do Bickmanovy kanceláře strčila hlavu nějaká mladá žena. Protože jsem stál vedle dveří po straně, nevšimla si mě hned.

„Můžu se teda vrátit do svojí kanceláře…“ Zahlédla mě a nedokončila větu. „Aha, omlouvám se za vyrušení, nevěděla jsem, že nejste sám.“

„To nic,“ pokývnul jsem hlavou.

Bickman nás představil. „Siren, tohle je Grant Lexington. Je to prezident a ředitel firmy, která vlastní naši malou stanici.“

„Ach. Páni,“ řekla.

Nabídl jsem jí ruku. „Rád vás poznávám.“

Bickman se nadmul v prsou. „Siren byla právě povýšena na reportérku vysílání.“

Takže tohle je ta nekvalifikovaná ženská, o které mluvila Ireland?

Bickman jí řekl, že může pokračovat ve stěhování do nové kanceláře, a já sledoval, jak jí sjel očima na zadek, když se otočila. Jakmile byla z doslechu, chtěl jsem se ujistit.

„To je náhrada za slečnu Saint Jamesovou?“

Ten blbec se ještě zatvářil pyšně. „Ano. Dokončila Yale a…“

Utnul jsem ho. „Jak jste se dostal k tomu videu z dovolené slečny Saint Jamesové?“

„Promiňte?“

„Mám mluvit pomaleji? Jak. Jste. Se. Dostal. K videu.

Z dovolené. Slečny. Saint Jamesové?“

„No… já… ho viděl na sociálních médiích.“ Zvedl jsem obočí. „Na jejích veřejných?“

„Ne, na jejím soukromém instagramovém účtu.“

„Takže jste přátelé na sociálních médiích? Pokud můžete vidět věci, které jsou na jejích soukromých účtech?“

„Ano. No, technicky ne. Ale mám přístup k účtu, se kterým se přátelí.“

„Vysvětlete to.“ Začínal jsem ztrácet trpělivost.

„Mám nějaký účet od bývalého zaměstnance. Základní profil.“

„Takže mi tvrdíte, že využíváte jméno někoho jiného, abyste špehoval vaše zaměstnance přes soukromé sociální sítě?“ Bickman se zatahal za uzel kravaty. „Ne. Jenom ty problematické.“

„Problematické?“

„Ano.“

Už mi nemusel říkat víc. Ireland opravdu nepřeháněla. Tenhle chlap byl teda něco. Šel jsem k jeho stolu, zvedl sluchátko jeho telefonu a stiskl několik tlačítek. Když se mi ozvala ochranka, řekl jsem: „Tady je Grant Lexington. Mohli byste přijít na jedenácté podlaží? Mám tady bývalého pracovníka, který potřebuje odvést z naší budovy.“

Když jsem zavěsil, ještě mu to nedošlo.

Zapřel jsem si ruce v bok. „Máte padáka. Stůl si vykliďte, než dorazí ochranka, což je zřejmě stejná doba, jakou jste poskytl slečně Saint Jamesové.“

Ten pitomec několikrát zamrkal. „Cože?“

Naklonil jsem se k němu a pomalu řekl: „Čemu ve větě máte padáka nerozumíte?“

Bickman něco řekl – ale netušil jsem co, protože už jsem odcházel z jeho kanceláře a šel rovnou za ženskou, kterou jsem podle jejího umístění odhadl na jeho osobní sekretářku.

„Jste Bickmanova sekretářka?“

Starší žena se zatvářila nervózně. „Ano.“

Podíval jsem se na cedulku se jménem, kterou měla na stole, a pak jsem k ní natáhl ruku. Vážně bych se měl v téhle části budovy stavovat častěji. Půlka lidí mě tu vůbec neznala.

„Ahoj, Carol. Jsem Grant Lexington, ředitel Lexington Industries, které vlastní tuhle stanici. Pracuji v naší kanceláři, která je přes ulici. Pan Bickman už v naší firmě nepracuje. Ale o svoji práci se nebojte. Bude to v pořádku.“

„Dobře…“

„Kdo zastupuje Bickmana, když je na dovolené?“

„No… to dělávala Ireland.“

Skvělé. „Dobře, a kdo je tady kromě ní služebně nejstarší?“

„To bude asi Mike Charles.“

„A kde sedí?“

Carol ukázala na kancelář.

„Díky.“

Promluvil jsem si s Mikem Charlesem a předal mu vedení. Pak jsem sledoval, jak ochranka vyvádí vynervovaného Bickmana z budovy. Potom jsem se vrátil do úřadu naproti přes ulici.

Když jsem vešel, Millie vstala a následovala mě do kanceláře, kde mi přečetla seznam zmeškaných hovorů a nějaké další blbosti, které mi šly jedním uchem dovnitř a druhým ven. Sundal jsem si sako a vyhrnul rukávy košile.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nevhodné!.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.