Přeložila Michaela Burock

Text copyright © 2021 by Lori Banov Kaufmann

Historical note © 2021 by Jonathan J. Price

All rights reserved.

ISBN 978-80-249-4550-7

Mému otci, doktoru Charlesi Banovi,
který čte lidi, jako jiní čtou knihy.
Naučil mě, že každý má svůj příběh.

PŘEDMLUVA

V prvním století našeho letopočtu vládl římský císař rozsáhlému území od Británie přes Evropu až po Afriku a svou říši ovládal pomocí legií dobře vytrénovaných a hrůzostrašných vojáků. Římané se vychloubali, že v celém světě nastolili mír a bezpečí; na moři nebylo pirátů a obchod vzkvétal. Jakýkoli náznak odporu vůči římské vládě byl okamžitě a nemilosrdně rozdrcen.

Přesto se v roce 66 židovský lid v malé, vzdálené provincii na východním okraji říše vzbouřil a obnovil si svůj vlastní stát, s Jeruzalémem jako hlavním městem. Válka Židů proti Římanům, jak ji nazýval antický historik Flavius Josephus, trvala čtyři vyčerpávající, krvavé roky. V sázce bylo přežití židovského lidu.

Vzpurná dcera je založená na nepravděpodobném, ale pravdivém příběhu muže a ženy, kteří žili v těchto pohnutých časech. Ženin téměř dva tisíce let starý náhrobek, jeden z nejranějších archeologických důkazů o tom, že po válce byli do Itálie přivedeni židovští zajatci, byl nalezen poblíž Neapolského zálivu. V nápisu na něm žádá muž živé, aby se postarali o ostatky ženy, kterou miloval.

Byla to doba, kdy válka, mučení, genocida a hladomor byly běžné; kdy ženy byly podrobené a otroctví bylo všudypřítomné; kdy vědecké znalosti světa byly omezené a lidé hledali odpověď u magie, duchů a démonů.

Víra a zvyky tehdejší společnosti se zcela lišily od našich, ale v mnoha ohledech byli lidé stejní. Ptali se, jak Bůh mohl dopustit vzkvétání zla. Chtěli ochránit své rodiny, žít své životy svobodně a důstojně, a najít lásku. Stejně jako my.

ČÁST PRVNÍ

Červenec 65 n. l.

Tamuz 3825

Zapřísahám vás, dcery jeruzalémské,
najdete-li mého milého, co mu povíte?
Že jsem nemocná láskou!

Píseň písní 5:8

KAPITOLA I

Ester zadržovala dech, když kněz hladil jehně a šeptal mu do oušek. Byla to chvíle mimo veškerý čas a zároveň všechen čas, mezi životem a smrtí, mezi stvořením a zničením. Naplnění Božího přikázání.

Už jako malá stoupala Ester po schodech k balkonu nad Nikanorovou branou, aby sledovala ceremoniál Tamid. Odtud měla neomezený výhled na krví zmáčený oltář, zčernalý od popela. Strážný, zavalitý muž s velkým klíčem visícím na opasku, byl otcův přítel, a mrkl na ni, když ji uviděl. Oba věděli, že ve čtrnácti by měla být dole na nádvoří chrámu v davu s ostatními.

Další z kněžích pozvedl nůž. Čepel, jejíž ostří by přeťalo ve vzduchu vlas, se zaleskla v paprscích vycházejícího slunce. Jehně zabečelo a cukly mu nohy. Ester uvažovala, jestli znalo svůj osud. Ještě předchozího dne se nejspíše čumákem otíralo o teplé, měkké břicho své matky. Nyní mu hladkým, rychlým pohybem kněz přeťal hrdlo.

Ester si zastrčila neposedné prameny dlouhých vlasů pod šátek. Někdy si přála, aby se pod ním mohla schovat celá. Téměř přes noc, namísto aby byla neviditelnou, začala přitahovat nevyžádanou pozornost. Její švagrová, Miriam, tvrdila, že to bylo kvůli jejím očím; měla je temnější než vlasy, barvy plodů rohovníku příliš dlouho zanechaných na slunci, se zlatým kruhem okolo zornic.

Ale Miriam se mýlila. Muži se jí nedívali do očí, dokonce ani na tvář ne. To její tělo přitahovalo jejich pohledy, křivkami, které sotva poznávala.

Ester v zástupu kněžích okamžitě poznala svého otce, Hanana, který k oltáři nesl džbány s olivovým olejem, misky kadidla a košíky s moukou. Každý z nich měl na sobě bílou róbu s vestou zdobenou fialovým, rudým a modrým vyšíváním. Na hlavách měli hedvábné turbany a šli bosi. Nevzhlédl – každý jeho pohyb byl podrobně předepsaný – ale samozřejmě věděl, že tam je.

Přestože měla tři bratry, vždy požádal právě ji, aby ho doprovodila domů a nesla jejich podíl ze zbylého masa obětiny.

Po Tamidu následovala otce skrze dav lidí na Chrámové hoře. Nadzdvihl okraj své róby, aby se vyhnul bahnu na zemi. Ester si tiskla rákosový koš pevně k hrudi, doufala, že pouliční psi nezachytí pach opálených jehněčích krků v něm.

Lidé uhýbali z cesty a skláněli hlavy, když kolem nich otec procházel. Hanan byl jedním z vyšších kněžích s kanceláří v Královském sloupoví, jehož sto šedesát dva mramorových sloupů bylo tak velkých, že i když se Ester a její bratři vzali za ruce, nedokázali jeden z nich obejmout.

Uviděla je první – římské vojáky. Jeden z nich, s železnou helmou na hlavě a v krátké červené sukni, nastavil nohu. Hanan zakopl a upadl na zem. Voják mu zablácenou nohou stoupl na záda a přidržel ho u země, když se pokusil vstát.

„Podívej, klečí tu před námi Žid,“ vysmíval se. „Teď, když jsi ve správné poloze, svatovážnosti, vzdej poctu velké římské říši.“ Vrazil otci před obličej velký dřevěný štít s obrazem divokého kance. „Polib ho!“

Otec odvrátil tvář. Na čele mu zela rána a po tváři stékala krev.

„Polib ho! Přikazuji ti to!“

Hanan nehnutě ležel. Lidé odvraceli pohledy a spěchali pryč. Otcovu bílou róbu, utkanou z jemného lnu speciálně dovezeného z Alexandrie, pokrývala špína a hnůj. Svitky se válely všude kolem, společně s rozbitou voskovou tabulkou.

Ester vytřeštila oči, když dva z vojáků otce popadli v podpaží a trhli s ním vzhůru. Přesto zůstal pasivní a odmítl se na ně i jen podívat. Křičeli na něj, ale neodpověděl jim.

„Špinavý Žide! Vy a ty vaše vypelichané plnovousy a barbarské pověry! Uřízl bys svému synovi kokota, ale nezabil bys prase? Je to tak?“

„Pusťte ho!“ přikázala jim Ester, upustila košík a rozeběhla se k otci. Vojáci se hlasitě rozesmáli.

„Podívej na tu malou vlčici, co mu přiběhla na pomoc!“

Jeden stoupl na svitek, zatímco další sebral košík. Voják s peřím na helmě jí zkroutil ruce za zády.

„Pokud nepolíbí ten štít, donutíme ho políbit oslí prdel!“ navrhl další. Se smíchem otce dostrkali k oslíkovi přivázanému poblíž k nízké větvi stromu.

„Vy Židi nemáte rádi obrázky, co?“ zeptal se ten vysoký. „Proto ho nechceš políbit? Tak namísto toho polib skutečné zvíře!“

Ester se snažila vysvobodit ze sevření.

„Polib tu oslí prdel a pustíme ji.“

Zatajila dech. Políbit ho? Nečistého osla? To by otec nikdy neudělal! Byl čistý, kněz. Bůh jistě zasáhne a srazí tyto zlovolné mučitele. Proč s tím ale otálel?

Oslík, vyděšený vším tím hlukem, otočil hlavu, zastříhal velkýma ušima a zahýkal.

„Přestaň vřeštět!“ zakřičel další voják a přitiskl stranu svého gladia oslíkovi ke krku. „Zníš jako ženská!“

Zvíře vykoplo zadní nohu a zasáhlo Esteřina otce. Vojáci se opět rozesmáli na celé kolo.

Podívala se na něj, aby ji ujistil, dal jí nějaké znamení, že tohle brzy skončí. Čekala, že se narovná, vysvobodí se, jako Samson nebo Gedeón, a odvede ji domů. Přála si, aby se na ni podíval, ale neudělal to; jako by se ji snažil uchránit své hanby.

„Na co čekáš, Žide?“

Dlaně měla zvlhlé potem. Hanan se zhluboka nadechl a přistoupil k oslíkovi. Sklonil se k němu, zavřel oči a rychle se rty dotkl jeho pozadí.

Vojáci se zaradovali a drsně ji odstrčili. Zábava skončila a ztratili o ně zájem. Otec ji popadl za ruku. Kulhal, ale stále šel dost rychle na to, aby se její nohy jen sotva stíhaly dotýkat země. Neodvažovala se otočit zkontrolovat, jestli je vojáci nesledují.

Otec ji zatáhl do temné uličky pod oblouky akvaduktu. Tvář a vousy měl pokryté zasychajícím bahnem a krví. Chtěla, aby ji objal a uklidnil, ale jen zavřel oči s rukama svěšenýma u boků. „Zapomeneme, že se tohle někdy stalo,“ přikázal jí.

Ester zatnula pěsti. Nenáviděla Římany. Do jednoho.

KAPITOLA II

Po tom incidentu s římskými vojáky se zdálo, že otec zestárl o celé roky. Rána na hlavě se mu zahojila, ale chodit mohl jen o holi. Jeho kdysi rychlý krok nahradilo pomalé, opatrné ploužení. Dříve se společně v podvečer učili – byla to její oblíbená část dne – ale nyní už ne. Tvrdil, že je příliš unavený. Chyběla jí jeho malá, temná pracovna s poličkami plnými pergamenových svitků a vonící po voskových tabulkách.

Lekce začaly, když byla ještě malá dívka. Zpočátku Hanan zkoušel učit slova proroků a zákony její starší bratry, Jehudu a Šimona. Jehuda ale z otcova učení rychle vyrostl a odešel studovat k rabínu Jochananu ben Zakkaiovi, proslulému učenci. Šimon si na zdi hrál stínové divadlo pokaždé, když se Hanan sklonil nad svitky. Nedokázala pochopit, jak Šimona mohly nudit ty stejné příběhy, které ona považovala za tolik vzrušující: Kain, který zabil vlastního bratra; Abrahám, který zvedl nůž vůči vlastnímu synovi; a Josef, chřadnoucí ve vězení. Sedávala na podlaze v rohu, kolena přitažená k hrudi, visela na každém otcově slově.

Sára, její matka, občas do pracovny nesouhlasně nahlédla. Jedno oko, napůl zakryté spadlým, růžovým víčkem, jako by do Ester vidělo. Nedokázala by před ním skrýt svou touhu po učení; matka vše dobře věděla.

„Proč té holce motáš hlavu příběhy z Tóry?“ zeptala se matka. „Pomůže jí to snad kojit dítě nebo hníst těsto? Naučí ji to snad pravidla čistoty?“

„Žízní po vědomostech,“ vysvětloval Hanan. „A její mysl je jako dobře omítnutá nádrž, která nepropustí jedinou kapku. Navíc, co jiného by měla dělat?“

Sára si dala ruce v bok. „Gamali’elova děvčata předou len na střeše. Využívají každého kousku měsíčního svitu, aby byly užitečné.“

Hanan zavrtěl hlavou. „Jejich matka je vystavuje, aby si každý myslel, že jsou pilné. Nepředou kvůli vláknu. Předou kvůli budoucím manželům.“

I přes Sářiny protesty Hanan nikdy Ester nenutil z pracovny odejít. Jednoho dne Šimon nepřišel. Když se neukázal ani ten další, ani ten potom, přesunula se z podlahy na lavici. Hanan jí nadále vyprávěl příběhy, ale vzepřel se, když řekla, že by se chtěla naučit číst hebrejsky.

„Dívky nečtou,“ řekl.

„A co Debora? Byla jednou ze soudců. Zachránila Izrael před pohromami.“

Shovívavě se usmál. „Hodláš zachránit židovský lid před pohromou?“

„Možná,“ odpověděla. „Královna Ester to udělala.“

„Ano, to udělala.“

„V megilá dokonce stojí, že královna Ester napsala dopis. Takže musela také umět číst!“

Hanan se opřel v židli. Ester poznala, že potlačoval úsměv.

„A navíc…,“ dodala a horlivě se snažila přijít s nějakou další výhodou, „budu si přece muset přečíst svou manželskou smlouvu, ne?“ S tím věděla, že vyhrála.

—

Dnes večer, poprvé od toho napadení, si ji Hanan zavolal do pracovny. Ester tam vesele přiběhla a posadila se. Namáhavým, šouravým krokem došel ke stolu a klesl do židle. Doufala, že si stále pamatuje řecká písmena, která ji učil. Naučila se hebrejsky číst a psát rychleji, než čekal, a nyní začínali s řečtinou.

Otec spojil špičky prstů, jako by ve vzduchu vytvářel chrám. Sáhla po počítadle na stole, pohybovala s jeho malými korálky nahoru a dolů v drážkách, čekala, až promluví. Ve vzduchu zůstávala viset ozvěna cvakání bronzových korálků.

„Vždycky jsi si počítala,“ promluvil konečně. „Také to dělám. Počítám sloupy ve sloupoví, šekely v pokladně, kůže na prodej, nádoby s kadidlem. Počítám mzdy kameníků, zedníků a tesařů.“

Povzdechl a opřel se. „Přestože je Jom kipur za námi, stále si vedu seznamy, počítám všechny své dobré skutky i všechny ty špatné.“

„Neučinil jsi nic špatného,“ prohlásila Ester.

„Každý, kdo kdy žil, chyboval. Zhřešil jsem proti Bohu. Jsem na něj naštvaný, že dal život a poté ho zase vzal.“

„O čem to mluvíš? Bůh nebere nic pryč.“

„Ještě ne, ale vezme. Dříve jsem počítal, kolik dní jsem živ, nyní počítám, kolik mi jich zbývá.“

„Nelíbí se mi, když mluvíš takhle.“

„Pravda je nám často nepříjemná,“ usmál se smutně. „Ale problém s pravdou je, že nezmizí jen proto, že si jí nebudeme všímat. A pravdou je, že nikdo nežije věčně. Chci se ujistit, že ty a zbytek rodiny budete v bezpečí, až budu pryč. Víš, většina dívek už je ve třinácti zasnoubená.“

Ester znala cestu, kterou se měla vydat, ale nechtěla po ní jít – alespoň ještě teď ne. Nejdříve chtěla vidět, kam vedou ty ostatní.

„Nemůžu se teď vdát! Pokud budu vdaná, budu se muset odstěhovat ke svému manželovi a nebudeme moct pokračovat v mém studiu. I kdyby mě můj manžel nechal číst, neměla bych na to čas.“

Hanan si povzdechl. „Možná tvá matka měla pravdu ohledně plnění tvé hlavy učením.“ Narovnala se na židli. „Ester, potřebuješ někoho z dobré rodiny, aby byl za tebe zodpovědný.“

„Proč nemůžu být zodpovědná sama za sebe?“

„Jsi žena. Musíš si najít muže na ochranu, obzvláště teď, se všemi těmi nepokoji.“

Zamračila se. „Vždycky jsou nějaké nepokoje. Římané nás trápí již celá léta.“

„Máš pravdu. Ale teď se lidé chtějí bránit.“

„Dobře. Doufám, že je pozabíjejí všechny.“

„Ester!“ pokáral ji. „Jak to jen můžeš říct?“

„Jak ty ne potom, co ti provedli?“

V tváři se mu objevil bolestný výraz. „Myslel jsem, že jsme se domluvili se o tom nebavit.“ Pravda je nám často nepříjemná. Kousla se do rtu.

Po dlouhé odmlce řekl: „To bylo jen pár vojáků, kteří hledali povyražení. Ano, Římané mohou být hrubí a chamtiví, ale nezakazují nám naše modlitby a zvyky. Navíc, Judsko je jen malá provincie bez armády. Jak můžeme porazit nejmocnější říši na světě?“

„Jehuda tvrdí, že porazíme.“ Její starší bratr tvrdil, že to stojí v Písmu svatém: až přijde Konec dní, Židé porazí svého nepřítele a Bůh ustanoví své království na Zemi. „Jehuda tvrdí, že proroci už předpověděli naše vítězství.“

„Také jsem četl Danielova a Izajášova proroctví. Najdeš v nich cokoli, co hledáš.“

Ester se ošívala v židli. Nechtěla se bavit o válce… ani o manželství. „Můžeme teď začít s výukou?“ zeptala se.

„Možná někdy jindy,“ povzdechl. „Je pozdě.“

KAPITOLA III

Následujícího rána Ester házela proso slepicím, které klovaly zobáky do hlíny a hlasitě při tom kvokaly. Maty zamířil malý prak.

„Ty mi nepomůžeš je nakrmit?“ zeptala se opřená o kurník.

„Já pomáhám. Odháním ostatní ptáky.“

Usmála se, pobavená odhodlaným výrazem toho šestiletého chlapce.

„Myslím, že jsem jednoho trefil,“ pravil třesoucím se hlasem. „Co když jsem ho zranil?“ Upustil prak.

„Neboj se. Nemohl bys ho trefit, ani kdybys chtěl.“

„Opravdu?“ Sklonil hlavu. „Jsem k ničemu.“

„Ale jednoho dne,“ ujistila ho vesele, „budeš jako král David. Prozatím jsou však ptáci v bezpečí.“

„Musím trénovat,“ prohlásil Maty. „Musím být dobrý střelec?“

„Proč?“

„Protože až budu starší než ty, budu tě muset ochránit.“

Snažila se nesmát. „Já budu chránit tebe. Vždycky.“ Od chvíle, co se narodil, se Ester cítila, jako by jí patřil; spala v noci vedle něj a během dne mu utírala zadek. I teď to byla Ester, kdo mu zašíval díry v šatech, vybíral z vlasů vši a připomínal, aby se jednou týdně vykoupal.

Jako všichni mladší bratři, i Maty dokázal být otravný, hlavně když trval na tom, že všude s sebou bude brát svého domácího mazlíčka, smradlavou kozu, anebo když žebral, aby mu vyprávěla další příběh.

Té noci Ester ležela s rukama za hlavou na zádech na travnatém svahu za jejich domem. Zatímco pozorovala temnou oblohu, lechtala ji špičatá stébla trávy na krku.

„Žádného nevidím,“ oznámila Miriam, své švagrové a sestřenici. Hledaly spolu anděly.

„To neznamená, že tam nejsou,“ odpověděla jí Miriam. Byla o pět let starší než Ester, takže takové věci věděla.

Ztichly. Křídla cvrčků kolem nich hrála staccato.

Po chvilce Miriam promluvila. „Chtěla bych také být neviditelná, jako andělé.“

Ester to nepřekvapovalo. Miriam, která byla vdaná za jejího prostředního bratra, Šimona, nosila každý den ty stejné šaty barvy hnoje a skrývala své hedvábné vlasy barvy pražené cizrny pod šátkem.

Obrátila k ní tvář. „Já také, hlavně když mě matka chce poslat pro vodu ke studni anebo pro trus do pece.“

„Ty si stěžuješ? Klidně se můžeš natáhnout pod fíkovník, místo abys otročila u tkalcovského stavu, a plivat semínka z granátových jablek, dokud nebudeš mít pusu úplně rudou –“

„Já semínka neplivu!“

„Ale mohla bys,“ trvala na svém Miriam vehementněji. „To je to, že bys mohla! Co ale může dělat vdaná žena, aniž by všichni kolem nesouhlasně mlaskali a kroutili hlavou? Užívej si svobody, dokud můžeš.“ Našpulila rty. Ve tváři měla vetkány dvě zamračené linky, od koutků úst až po bambulovitý nos. Hluboce posazené oči jí propůjčovaly trvale smutný výraz. „Do příštích žní budeš zasnoubená.“

„Otec říkal, že je na to už čas, ale ještě nejsem připravená. Co když mě provdají za nějakého třicátníka?“

„Starší manžel má své výhody. Dcera obchodníka s olejem se provdala za třiačtyřicetiletého muže z Jericha. Žije ve velkém domě na východním svahu, a on jí koupí, cokoli si jen umane. Má měděné zrcadlo a alabastrové náramky.“

„Otec říká, že potřebuji někoho moudrého jako Šalamoun a skromného jako Mojžíš.“ Mezi palcem a ukazováčkem si pohrávala se stéblem trávy. „Matka říká, že bych si měla vzít někoho jako Jákob… bohatého.“

„A koho chceš ty?“

„Nikoho – alespoň zatím ne. Umřela bych, kdybych musela strávit celý život předením a stlaním a dětmi.“

Miriam zůstala zticha a potom se šeptem zeptala. „Co je na tom špatného?“

Ester si přála, aby svá slova mohla vzít zpět. „Jak sis vybrala Šimona?“ zeptala se, dychtivá změnit téma.

„Nevybrala, ale kdyby se mě někdo zeptal na názor, řekla bych ano. Byla jsem ještě dítě. Jak bych si jen mohla zvyknout na novou rodinu?“

Ester si vzpomínala na to, když se k nim prvně přistěhovala. Odmítala vejít dovnitř. Stála na dvoře, jednou rukou se pevně držela své matky a v druhé svírala panenku se žlutými lněnými vlasy.

Ester natáhla do plic vzduch provoněný borovicovou smůlou. „Jediné, co vím jistě, je, že můj manžel bude Žid z kněžské rodiny.“

„To je zjevné,“ odpověděla Miriam. „Co jiného by mohl být – Říman?“

Ester se tomu nápadu zasmála. „Přemýšlím, kdy mi asi otec najde toho mého ‚dokonalého‘ muže.“

„Každý muž je dokonalý, než se stane tvým pánem.“ Miriam z trávy otrhávala jehlovité osiny. „Potom se tvou starostí stane dělat radost nejen jemu, ale také jeho matce. Pořád jen meleš mouku, chystáš pro něj jídlo a myješ mu nohy. Tvojí starostí je, abys přivedla na svět děti. Co když žádné mít nebudeš? Rozvede se s tebou… To může, víš, když mu nedáš potomky.“

Ester věděla, že se Miriam modlí k Bohu, aby jí naplnil lůno, a schovává kousky látek na dno dřevěné truhly na zavinutí mimina.

„Bůh ti dá dítě,“ řekla Ester.

Miriam vstala. „Možná, ale co když nepřežije cestu z mého lůna? Nebo mě porodní bolesti roztrhnou anebo se mi narodí hádě? Nebo se stane zázrak a narodí se ti dítě, které bude zdravé a celé – jen aby spadlo ze schodů anebo se skutálelo ze střechy? Možná, že se mu do jeho mladého těla zakousnou zlí duchové anebo ti manžel umře a zůstaneš vdovou –“

„Přestaň!“ Ester si dala ruce přes uši. Proč musela Miriam vždycky všechno zkazit tím svým věčným strachováním? „Už se mi nechce hledat anděly.“

Miriam ze své tuniky oklepala listí a stébla.

„Mně také ne.“

KAPITOLA IV

Bylo teprve ráno, ale vzduch v polích byl už vlhký a dusný. Úroda hroznů letos zklamala, ale přesto Esteřina rodina potřebovala veškerou možnou pomoc s její sklizní, včetně statkářů, pronajímajících si jejich pole, a otroků. Strýc tvrdil, že sice nic nezmůžou s tlupami potloukajícími se po venkově, Římany vysávajícími jejich zdroje ani mšicemi a suchem zabíjejícími révu, ale alespoň mohou vyrobit dobré víno.

Esteřiny šaty se jí lepily k tělu, ale nic nemohlo zmenšit její nadšení. Čekala na tento den, kdy bude moci konečně pracovat na poli s dospělými, namísto aby nosila vodu pracujícím nebo odstraňovala kamení jako ostatní děti. Miriam jí podala nůž a Ester si ho vzala. Překvapila ji jeho tíha.

„Je na čase, aby ses pustila do skutečné práce,“ oznámila jí. „Já jsem na poli pracovala, co mi bylo deset.“

Nebyla si jistá, jestli Miriam mluví pravdu. Někdy se zdálo, že si pamatuje věci, které se staly, i věci, které se nestaly, se stejnou jistotou.

Ester pracovala celé dopoledne, sbírala sluncem prohřáté, zralé ovoce. Brzy ji však bolela záda od hrbení se nad hrozny, jejich ukládání do rákosového koše a tahání ho za sebou. Už přetékal a byl tak těžký, že s ním pohnula jen s velkou námahou. Spočítala si zbývající sloupky. Nebyla to zdaleka tak zábavná činnost, jak čekala.

Odložila si nůž do pytle kolem krku a vzala si pár hroznů, pečlivě si vybírala ty šťavnaté, které rostly směrem ke slunci.

Zavřela oči, vychutnávala si jejich sladkou chuť. „Dávej pozor, co jíš; mohla by ses opít.“ Polekaně se otočila.

„Jednou,“ pokračoval hlubokým, zvučným hlasem muž, „vrabčák sezobal tolik fermentovaných hroznů z révy, až se roztančil. A potom spadl z bidýlka.“

„To ti nevěřím,“ odpověděla.

„V tomhle případě můj příběh nelže. Mimochodem, jsem Josef. A ty?“

Zvědavě si ho prohlížela: jeho čtverácký úsměv, husté černé lokny, které se mu kroutily kolem širokých ramen, a azurové roucho. Nikdy neviděla barvivo jasnější modré barvy, ani na hábitech poutníků z Fénicie. Byl Žid; v rozích svého pláště měl našité cicity – třásně z nití.

„Jsem Ester bat Hanan,“ odpověděla. „Odkud jsi?“

„Odtud.“

Skepticky se na něj podívala. „Nepoznávám tě.“

„Byl jsem dlouho pryč.“ Prohlížel si ji se stejným zájmem. „Ale pamatuji si tě… chodívalas za svými bratry jako toulavý pes.“

Věděl, co je zač, ale ona ho neznala. Josef, Josef… náhle si to uvědomila! Musel to být syn od Tlučhuby.

Alexa, které Ester a Miriam přezdívaly „Tlučhuba“, se neustále celou věčnost vychloubala svým synem, Josefem, „geniálním učencem“. Ester si ho představovala jako hubeného, plešatícího muže se stejně vysokým huhňavým hlasem, jako měla Tlučhuba. Ne jako takovéhoto muže.

„Tvá matka je Alexa? Vaše rodina žije přes dvůr za holubníkem?“ zeptala se.

Přikývl.

Esteřina matka nemohla Tlučhubu vystát. Vždycky říkala: Nevím, co dělá větší rámus, Alexa s tím svým nepřetržitým žvaněním, anebo ten kohout, kterého nechává volně pobíhat po našem dvoře. Možná, pomyslela si Ester, Josef odjel, jen aby utekl před svou matkou, namísto toho, co tvrdili ostatní, že ho Sanhedrin, židovská rada starších, vyslal na misi do Říma.

Naklonil hlavu a pohledem se pomalu toulal po jejím těle. „Za dva roky se toho může spousta změnit.“

Cítila, jak jí tváře polévá horko. Přešlápla z jedné nohy na druhou a pohnula s pytlem, upravila si popruh kolem krku. Bedlivě ji sledoval. Chtěla jejich rozhovor prodloužit, ale myšlenky jí v hlavě vířily příliš rychle na to, aby je její jazyk stihl vyslovit. Usmál se a pokračoval v práci.

Ester pokračovala v plnění svého pytle, ale čas jí připadal zaseknutý, jako by zůstal viset v dusném vzduchu. Jen obtížně držela krok s Miriam.

„Přestaň snít,“ napomenula ji Miriam s dloubnutím do žeber. „Proč se na něj tak díváš?“

„Nedívám.“ Ale zírala na něj od chvíle, co si Josef sundal své roucho a odhalil tak své vypracované svaly na zádech, když nakládal plný koš na oslíka.

Miriam přimhouřila oči. „Co si myslíš, že víš, tak vždycky není. Josef ben Matitjahu je světácký muž. Zajímají ho ženy, ne dívky.“

„Zajímala jsem ho dost na to, aby se mnou mluvil,“ odsekla jí. Krom jejích bratrů si z ní ještě nikdy žádný jiný muž neutahoval. Miriam dokázala být tak otravná. Josef se na ni díval zvláštním způsobem, s intenzitou, jako by mohl vidět pod její kůži.

„Chtěla bych dneska jít na šlapání hroznů,“ pravila Ester. Ještě nikdy na oslavách konce sklizně nebyla – děly se tam dospělé věci a věděla, že tam nepatřila. Ale nyní se rozhodla, že tam bude. Chtěla ho znovu vidět.

Miriam se na ni ostře podívala. „Co je to s tebou? Tvoji rodiče něco takového nikdy nedovolí.“

„Nemusí to vědět.“

„Neměla bys vidět všechny ty opilé muže a nemravné ženy,“ řekla Miriam.

„Sama jsi říkala, že stejně budu brzy zasnoubená, tak co na tom záleží?“

„Záleží na tom, pokud tě načapají.“

„Nenačapají.“

Miriam se zamračila.

„Vzpomínáš, jak jsem ti pomáhala hledat Šimona po hospodách?“ zeptala se Ester. „A pomohla jsem ti ho dovést domů, i když byl opilý, že sotva stál? Vím toho dost o tom, co víno dělá s člověkem.“

Miriam to vzdala s rozhozením rukou do vzduchu – přesně jak Ester věděla, že udělá.

KAPITOLA V

Ester ležela v posteli s Matym po boku. Všechny svaly v těle ji bolely a víčka měla těžká, ale nutila se je udržet otevřená, aby mohla vyrazit na šlapání. Čekala, až Maty usne a ona se bude moct vyplížit ven. Otočil se na záda a opřel se o ni. Nadechla se jeho pižmové vůně.

Vzpomínala si, jak se narodil… a jak téměř zemřel. Stále viděla svou matku, jak chová na prsou to drobné, nehybné dítě.

„Kdo si myslíš, že jsi?“ křičela její matka Sára na démona, který ho posedl. „Nejsi nic! Jen nicotný parchant padlého anděla a děvky. Tvé rohy jsou jen moučné stonky. Ostatní andělé tě zničí. Rafael tě sváže, Michael tě sežehne a Gabriel hodí tvůj popel do propasti.“

Se zašeptáním se otočila k Ester: „Musíš jim ukázat, že se nebojíš. Pohřbila jsem tři děti, tohle ale nepohřbím.“

Noc za nocí pálily kořen mandragory, přikládaly bylinné obklady a recitovaly dávná zaříkávání krále Šalamouna. Potom konečně Sářina slova toho démona zachytila a vytáhla ho ven skrz Matyho ucho. Vymítání zabralo, ale démon mu cestou sebral sluch na levou stranu.

Když vymítání skončilo, matka ji varovala. „Musíš i nadále zůstat ostražitá. Démon se stále může vrátit ze svého putování a přivést s sebou další.“ Na ochranu mu na zavinovačku našila malou kapsičku – a také na každou košili, co od té doby nosil – s liščím zubem.

Ester netušila, jestli by dokázala s démony bojovat stejně jako její matka. Svět se jen hemžil neviditelnými příšerami – děsivými a hrozivými. Matka se jich nebála, ale Ester ano. Někdy ten strach cítila v každé části svého těla, od mravenčení prstů až po tuhnutí palců u nohou. Někdy v noci usínala s prsty v uších, aby neslyšela zoufalé vytí šakalů. Stejně jako démony, ani je ještě nemohli vidět, ale byli tam, čekali, až zatnou drápy do své další oběti. Také se bála žebráků, kteří seděli kolem Chrámových zdí se svými bezzubými úsměvy, znetvořenými údy a otevřenými boláky. Dnes večer ale bude statečná. Půjde na šlapání, i když se tam mezi muži a ženami děly věci, které by její rodiče nechtěli, aby viděla.

Pomalu, opatrně vstala, ale Maty ji popadl za ruku. Přestože dobře neslyšel, vždycky kolem sebe vycítil i ten nejmenší pohyb.

„Esti, vyprávěj mi příběh,“ zamumlal. Ester si lehla zpátky a objala ho jednou paží. Maty byl jediný, kdo jí oslovoval Esti. „Pověz mi o Šalamounovi nebo o Davidu a Goliášovi.“

Ester začala: „Před mnoha a mnoha lety žil velmi statečný Žid…“

Po pár minutách vyprávění starých známých slov tím stejným uklidňujícím tónem zvedla hlavu, aby zkontrolovala, jestli spí. Pohnul se a přitiskl si k nosu malý kousek bavlny. Neusnul, pokud neměl v ruce starý kus Esteřiných šatů. Jednou, když ho matka vyhodila mezi hadry, plakal, dokud ho Ester nenašla a nepřinesla mu ho.

Dlaní ho pohladila po jemných vláskách na vrchu hlavy. Otec ji chtěl učit, matka ji chtěla přetvořit, Miriam ji chtěla chránit. Ale Maty ji chtěl jen milovat. Takovou, jaká byla. Jeho láska byla zrcadlem, které odráželo lepší verzi jí samotné.

Konečně, když mu dech vycházející z pootevřených úst ztěžkl a prohloubil se, vyklouzla Ester tiše z postele.

Setkala se na chodbě s Miriam. „Možná jsi měla pravdu…“ pravila Ester s mnohem menším optimismem, než jaký cítila předtím. „Možná to není dobrý nápad.“

„To není,“ souhlasila Miriam. „Ale já jdu, takže se rozhodni.“

Co když to rodiče zjistí? Matka pukne vzteky. Noční vinohrad není nic pro dceru kněžího, řekne. Anebo Jak ti teď jen najdeme manžela? Možná jí dá i faktu, nebo ještě hůř, přinutí ji po celé dny sedět doma a příst. Zápěstí ji budou bolet od držení vřetene a záda od sezení na nízké stoličce. Otec ji nepotrestá, ale věnuje jí jeden ze svých zklamaných pohledů, a to bude bolet mnohem víc.

Ale možná, že ji nenačapají.

Miriam zkřížila ruce na prsou a nervózně podupávala nohou.

„Pokud jsem dost stará na sklízení hroznů,“ narovnala se Ester v ramenou, „potom bych měla být i dost stará na výrobu vína z nich.“

„Nejsi. A také nejsi dost stará na to ho pít.“ Miriam se na ni přísně podívala. „Pokud tě chytí, pamatuj, že já jsem tě nepřivedla.“

KAPITOLA VI

Šly z kopce mezi visutými terasami plnými vinné révy. Jak se blížily, stále hlasitěji k nim doléhal křik a smích z lisovny. Cestu lemovaly terakotové nádoby a dřevěné sudy na zbytek hroznů stály srovnané na úhledných hromadách.

Do země zabodnuté pochodně osvětlovaly nepravidelný kruh. V kádi stáli tři muži a drželi se tyče nad sebou, tuniky zmáčené tmavěfialovou šťávou a potem. Potřísněné nohy zvedali v rytmu bubnů, zatímco modročerná tekutina stékala do připojeného sudu.

Miriam a Ester se prodíraly davem. Jeden z mužů v kluzké kaši ztratil rovnováhu. Za jásotu diváků spadl s výkřikem vzad.

Lidé se trousili po celém vinohradu, někteří se bavili ve skupinkách, jiní si nalévali pití. Pod stromem ležel muž, po boku mu ležel převrácený džbán. Ester nevěděla, kam se dívat dříve. Muži a ženy tančili v těsném objetí. Miriam ji odtáhla pryč.

Přišla k nim Sapira, Miriamina přítelkyně. Zatímco hovořily a smály se, Ester si Miriam prohlížela a žasla nad její proměnou. Jen málokdy se usmívala, tvrdila, že má mezi předními zuby takovou mezeru, že by jí tam mohla proběhnout krysa. Ale dnes večer působila jako někdo úplně jiný, vypadala šťastná, rozvinula se jako poupě kaparů. Zamračila se, když uviděla, jak na ni Ester zírá, a otočila se k ní zády.

Miriam se bavila se Sapirou o mužích, o ničem jiném nikdy nemluvily. Miriam Ester vždycky říkala, ať dospěje, ale jak čekala, že to má udělat, když ji nikdy nenechala poslouchat? Miriam byla panovačná a umíněná a potřebovala se cítit potřebná. Ale když ji Ester potřebovala – jako nyní –, ignorovala ji.

Ester kopla do hlíny a potom se vydala k amforám, velkým hliněným nádobám na víno, na konci prostranství. Se špičatými konci zabořenými do země vypadaly jako řady vojáků stojících v pozoru. Ester za ně skočila a schovala se v mezeře mezi dvěma velkými kameny.

Ve svém úkrytu čekala a dívala se, vybírala si jednoho muže po druhém s jistotou, že je to Josef, jen aby ji zklamalo, když se otočil. Potlačila zívnutí.

Přiblížily se kroky. Viděla jen chlupaté nohy a zabahněná bosá chodidla. Přikrčila se, snažila se být nenápadná.

Zaslechla zabručení. Statný muž se otočil do stínu a začal močit do vzduchu – naštěstí na ní nic nepřistálo. Potom zvedl amforu a nalil do velkého džbánu víno, položil ho na kámen a zarazil se. Uviděl ji.

„Copak to tu máme?“ zeptal se s chlípným úsměvem.

Ester zacouvala po rukách a kolenou jako krab, potom se postavila. Rozeběhla se, zoufale hledala Miriam. Lidé se po ní začali otáčet, takže zpomalila, raději by na sebe neměla poutat pozornost.

Zrovna když se jí dech vracel k normálu, popadla ji bolestivě za rameno čísi ruka. Do nosu ji udeřil nezaměnitelný zápach pasty, kterou strýc Pinchas, Miriamin otec, používal v souboji se svým plešatěním: kozí tuk a pískavice.

„Co ty tu děláš?“ zařval na ni. Jen těžko by věřila, že je ten nevrlý muž bratr jejího něžného otce.

„Já jsem… jen jsem přišla –“ Nedařilo se jí dokončit myšlenku, protože ji žádná nenapadala, jen panika.

„Vrať se do domu! Okamžitě!“

Ester pelášila pryč, zoufale se snažila dostat mezi ně co největší vzdálenost. Když se ohlédla, viděla, že se potácel. Jestli upadne, nebude ji moct pronásledovat.

Zahlédla převrácený sud, posadila se za něj a nervózně si pohrávala s karneolem na svém náhrdelníku. Byl to dar od otce, její nejoblíbenější věc, a nikdy si ho nesundávala, i když ji matka varovala před tím nosit ho v noci, protože by ho mohl démon použít, aby ji uškrtil. Miriam tvrdila, že měl kouzelné vlastnosti, protože svou jasně oranžovou barvou působil horce, ale na dotek byl studený. Ester se s ním vždycky cítila lépe.

Kopala do trychtýřů, sítek a zátek kolem svých nohou, dokud bušení v jejích prsou nepolevilo. Josef tu nebyl. Mohla se stejně tak vrátit. Bude muset Miriam donutit, aby ji vzala domů. Setkání nejdřív s tím mužem a potom se strýcem ji vyděsila.

Ještě chvíli seděla, než se vydala hledat Miriam. Stále byla se Sapirou.

„Jdi pryč,“ nařídila jí Sapira, když k nim přišla. „Řešíme záležitosti vdaných žen.“

Myslely si, že je jen hloupá holka.

Mezi ženami byla dívkou. Mezi muži zase ženou. Pro Židy z Galilei nebo Jericha byla Jeruzalémkou. Na nižším tržišti, obklopená venkovany, byla dcerou kněze, aristokratkou z Horního města. Pro Římany byla Židovka. Ale někdy uvažovala, kým vlastně byla?

Miriam ji stále ignorovala. Dobře. Ester nezůstane, kde ji nechtějí. A lepší bude odejít, než si jí znovu všimne strýc. Půjde rychle a bude odříkávat žalmy k zahnání zlých duchů. Vydala se ke stezce, ale potom se náhle zastavila. Ze stínů na ni zíral pár pozorných očí. Byl to ten muž od amfory. Potácel se směrem k ní.

„Možná bych se měl napít z tebe,“ prohlásil a obličej strčil k jejímu dost blízko na to, aby cítila jeho vínem zkyslý dech. „Mohla bys mě snad vinit za to, že jsem si tvůj útlý krček spletl s amforou?“

„Ano,“ ozval se povědomý hlas. Hluboký a autoritativní. Ohlédla se. Stál tam Josef.

Muž, o hlavu menší než on, zvedl ruce v přehnaném gestu kapitulace. „Zdá se, že jsem si vybral špatně,“ prohlásil a zmizel do tmy.

Josef jí položil ruku na rameno. Cítila jeho tělo tisknoucí se k jejímu. Druhou ji vzal kolem pasu a její teplo ji pálilo skrze šaty. Otočila se čelem k němu.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se. Oči mu zářily jako hvězdy. Chtěla ho najít a nepozorovaně sledovat, ne jím být zachráněná jako trapná malá holka.

„Samozřejmě, že jsem,“ odpověděla, snažila se znít sebejistě, ale cítila úlevu, že nemohl slyšet, jak jí v žilách pulzuje krev.

„Nepatříš sem.“

„Jen jsem šla… šla jsem… támhle,“ vykoktala.

„Támhle kam?“ Podle výrazu ve tváři jí nevěřil, přesto si všimla, že mu cukají koutky.

Ukázala na hromadu hroznů. „Myslela jsem támhle,“ pravila, třes v jejím hlase ji zradil.

Předstíral zmatek, když se rozhlížel. „Knězova dcera se chystala zasednout se služebnými?“

„Já… já kontroluji, že odstraňují všechny stonky a listí. Jinak by jim mohly pořezat nohy.“ Potěšilo ji, jak rychle našla přijatelnou výmluvu.

„Chápu,“ pravil Josef, rukou si masíroval bradu. Podezřívala ho, že si její rozpaky užívá. „Tví rodiče povolili nevinné mladé dívce sledovat tuhle zhýralost?“

„Jen jsem to chtěla vidět. Nepila jsem.“

„To doufám. Platón praví, že bys neměla ochutnat víno, dokud ti nebude osmnáct, abys nelila ohně do těla.“

„Nejspíš jen chce víc sám pro sebe. Je tady?“ zeptala se, vděčná, že se konečně baví o něčem jiném.

Zvrátil hlavu a zasmál se. „Kdo? Platón?“

Obličej jí zrudl, když si uvědomila, že někde udělala chybu, přestože netušila jakou.

„Buď opatrná, a jestli něco z tohohle vypiješ,“ řekl s pozvednutým pohárem na víno, „nařeď si to vodou. Je silné.“ Sklonil se a jeho teplý dech ji naplnil ucho šeptem: „Mohlo by to tvé tělo svést k hříchu.“

Ester těžce polkla.

„Měla bys hned jít. Není to tu pro mladou dívku bezpečné.“ Spiklenecky ztišil hlas ještě víc. „Neboj se. Můžeš mi věřit. Nikomu nepovím, že jsi tu byla.“

Můžeš mi věřit. To říkal vždycky obchodník s nasolenými rybami. Ten, co vždycky pokládal na váhu svůj malíček.

Natáhl ruku, prstem se dotkl jejích rtů. Zvedla bradu a podívala se mu do očí. Přejel prstem po její zvednuté bradě a pokračoval přes krk, až se zastavil u klíční kosti. „Jsi přitažlivou jiskrou… ale nezapaluj žádné ohně, které bys nedokázala uhasit.“

KAPITOLA VII

Ester se probudila unavená. Celé dopoledne po očku pozorovala matku, která měla napilno s přípravou večeře, nošením potravin a vína ze sklepa a křičením rozkazů na otroky.

Sára nahlédla do hrnce čočkovo-cizrnové polévky nad ohněm. Ester kolem ní prošla po špičkách. Nebyla ještě připravená své matce čelit, zvláště když si nebyla jistá, jestli strýc Pinchas něco prozradil.

Už skoro přešla přes celý dvůr, když na ni Sára zavolala: „Ester! Pojď sem!“

Tak je to tu, pomyslela si. Ví to.

Sára zvedla lžíci, aby ochutnala polévku. Vzduch naplnila vůně koriandru a římského kmínu. „Potřebuji pomoc s plněnými vinnými listy,“ řekla a spokojeně si olízla rty.

Jak z ní vyprchávalo napětí, vrátila se Esteřina ramena zpět na své místo. Matka o včerejší noci nemohla vědět. Kdyby ano, už by dávno něco řekla.

Pod jejím bedlivým dozorem Ester krájela tuk z ovčích ocásků na malé kostičky a házela je na horkou pánev s krájenou cibulí, vlašskými ořechy a broskvemi. Přidala ještě mátu, petrželku a kardamom a míchala směs, až ji z toho bolela ruka. Ulevilo se jí, když se matka vrátila do domu. Vždycky jí připadalo, že si ji prohlíží jako tykev na tržnici – a nakonec se rozhodne si ji nekoupit.

Když Ester skončila s vařením, dala se do prostírání stolu. Do místnosti vešel Jehuda. Co mu loni zemřeli žena a dítě, zdál se jí jako jiný člověk, vzteklý a nepřítomný. Tím hravým bratrem, který ji kousával do krku a říkával jí nakládaná kobylko, protože je „ošklivá na pohled, ale chutná dobře“, už nebyl.

„Nebudu jíst z římských talířů a ty bys taky neměla,“ prohlásil afektovanou hebrejštinou.

„Proč hovoříš jazykem modlitby?“ vypálila na něj aramejsky.

„Proč ty hovoříš jazykem cizinců? Co je špatného na naší vlastní řeči? Naše svaté knihy jsou hebrejsky a Bůh stvořil svět v hebrejštině.“ Tvář mu rudla.

„Nemusíš prskat jako velbloud,“ řekla Ester s přehnaným gestem utírání si obličeje pěstí.

Praštil rukou do stolu. „Co je špatného na talířích vyrobených židovskými hrnčíři v Judsku? Nebudu jíst svou krmi z talíře, který vyrobily nepřátelské ruce a vypálily ho v římské peci. Kde si myslíš, že vzaly takovou barvu? Možná, že míchají hlínu s prasečí krví.“

Ester vyčkávala, až se sám unaví, ale její mlčení ho jen více rozčílilo.

„Nechápeš to?“ zakřičel. „Necháváš je nás ovládat – dokonce i v našich vlastních domovech. Měli bychom jíst ze svého vlastního nádobí.“ Vytrhl jí talíř z ruky.

„Vrať mi ho! Také Římany nenávidím, ale talíř je talíř.“ Nádobí z Říma bylo vybrané kvality, s červenou glazurou a černými geometrickými vzory na krajích. To křídové z Nižšího tržiště bylo ošklivé a těžké.

Do místnosti vešla Sára. „Co se to tu děje?“

Jehuda k ní vykročil. „Žádný Žid v Jodfatu, Gamle, nebo dokonce v Kafernaumu by se neodvážil používat římské talíře, ale tady ve svatém Jeruzalémě bereme cokoli římského za své.“

„Musíme odmítat všechno římské?“ zeptala se Sára. Ester využila jeho chvilky nepozornosti a sebrala mu talíř.

„Nic římského není dobré,“ prohlásil Jehuda. „Alespoň Židé v Galileji jsou patrioté.“

Sára nesouhlasně mlaskla. „Ach, ti Galilejci mě neošálí, i když se jim to podařilo u všech ostatních. Viděla jsem ty jejich malby a fajnové štukové římsy. Jejich domy jsou římštějští než ty v Římě. Nejsou to patrioti, jsou to pokrytci. Teď si sněz své jídlo a přestaň se hádat.“

Jehudovi se nedařilo najít v hebrejštině ta správná slova, takže přešel zpět do aramejštiny. „Musíme se vrátit ke svému tradičnímu, prostému židovskému způsobu života!“

„Klidně, ale své pánve se nevzdám.“

„Jestli je dobrá, můžeš si být jistá, že už ji naši hrnčíři z Chulského údolí okopírovali,“ řekl.

„Proč bych si měla kupovat kopii, když už mám originál?“

Jehuda rozhodil ruce do vzduchu. „Není rituálně čistá.“

„Pánev?“ pravila matka. „Čistota tady, čistota tam. Je to všechno nesmysl. Židovští hrnčíři jen chtějí ovládnout trh a zabránit lidem kupovat věci z dovozu. Nechci další těžkou kamennou nádobu, kterou sotva uzvednu, nebo nějakou vyrobenou ze zvířecího trusu. Ty jsou dobré leda na ukládání mouky a čočky, ale ne na vaření.“ Ostře se na něj podívala. „Nemáš horší nepřátele než moje nádobí?“

Jehuda se zamračil a potom naštvaně odešel z místnosti.

KAPITOLA VIII

„Vědělas, že na večeři přijde Josef?“ zeptala se Miriam.

Ester se široce usmála.

„Ach, netvař se tak potěšeně. Nemůžeš jenom tak mluvit se svobodnými muži, a už vůbec ne s takovými jako Josef ben Matitjahu.“

„Proč ne?“ oponovala jí Ester. „Není to měďotepec ani koželuh, a ani pro mě není moc starý, je mu jen dvacet sedm. Navíc je zcestovalý. Nechceš snad vědět, jaký je skutečně Řím? Myslíš, že opravdu jedí myši a sovy? Nebo že jejich kněží studují prasečí vnitřnosti?“

„Takové povídačky bys neměla poslouchat.“

„Viděla jsem jen Jeruzalém. On viděl svět! Musí toho tolik znát.“

„Co je tak důležité, abys to potřebovala znát ty?“

Ester si dala prst na bradu a nahnula hlavu. Zvažovala tu otázku. „Chci znát tajemství hvězd a měsíce, kdy začal čas, a vlastnosti kořenů, abych mohla matce pomoci míchat léky. Chci vědět, jestli jsou v každém koutě Říma opravdu sochy –“

„Nemohou být. Je hřích tvořit obraz boží a je nejspíš hříchem i se jen o tom bavit. Pokud pozveš zlé myšlenky, budou je následovat zlí duchové. Chceš snad, aby se vrátili démoni?“

„La li la li, la tahim ve la tahtim.“ Ester odříkala tradiční ochranné zaříkávadlo. „Co je tak zlého na tom, že chci vědět věci? Pokud Bůh nechtěl, abych se vyptávala, proč by mě stvořil zvědavou?“

„Chceš mluvit s Josefem, chceš mluvit s Bohem. Co ještě chceš?“

Pokrčila rameny. „Vzbudím se, a je něco, co chci. Jdu spát, a je to něco jiného. Chci znát víc a vidět víc.“

„Já ti nerozumím,“ prohlásila Miriam. „Nejdřív tvrdíš, že se vdávat nechceš, a teď jediné, o čem mluvíš, je Josef.“

Miriam měla pravdu. Nechtěla se vdát, snila o dobrodružství. Ale Josef ji fascinoval. Představovala si, že ho potká u záhonu fialek poblíž zásobárny vody, sousedky budou sledovat, jak jí bere těžká vědra z rukou. Představovala si, jak za ní stojí v měsíčním svitu, jednu ruku má na jejím rameni, když se sklání políbit její krk. Myslela na jeho husté vlající vlasy, na jeho silná záda. Jak jen mohla chtít tohle všechno a zároveň pravý opak? Nebylo divu, že ji Miriam nechápala. Nechápala ani samu sebe. Někdy si představovala, že je jen prázdnou nádobou pro všechna ta bojující já uvnitř.

„Už jsem skončila se svými úkoly. Pojďme do lesa,“ navrhla Ester, náhle chtěla být kdekoli jinde. „Chci matce donést něco zvláštního.“

Na světě nebylo ničeho, co by Sára milovala více než přísady do svých léků. Věděla, jaké rostliny léčí které nemoci, a jak rozdrtit semena, stonky a listí, aby odemkla jejich tajemství. Z celého města k ní lidé chodili pro radu a zakoupit lektvary.

Miriam Ester následovala dolů svahem. Polední slunce kopce zalévalo modrošedým světlem. Objevily se před nimi keře divokých růží.

Šípky! To přinese své matce.

Trní ji škrábalo do prstů a paží, ale stálo to za to, pokud to vykouzlí matce v tváři úsměv. Matka šípky používala ve svém sirupu proti kašli, a listí keře, smíchané se zinkem, medem a vínem, v léku na oči. Také vyráběla elixír z jeho kořenů. Jednou jí vyprávěla, že si jezením těch kořenů římský voják vyléčil vzteklinu. Ale od matky elixír kupovaly jen ženy. Proklouzly vždy na dvůr za Sárou, něco jí spěšně pošeptaly, a potom ho schovaly pod plášť, než odspěchaly pryč. Ester věděla, že nějaký měla i Miriam. Takže, zjevně, léčil i něco víc než vzteklinu.

Šípky nebyly tak zvláštní jako jiné Sářiny ingredience, jako třeba kůry stromů z daleké Afriky, arabské kadidlo nebo indická koření, ale Ester doufala, že ji tím stejně potěší.

Miriam odpočívala, zatímco Ester sbírala červeno-oranžové plody, větší než obvykle, právě správně měkké na stisk. Nemohla se dočkat matčiny reakce.

Ukládala šípky do malého pytlíku. Možná, jednoho dne, ji matka také naučí léčivým tajemstvím. Když byla malá, nechávala ji Sára sledovat ji při práci. Stával se z ní vždy někdo jiný, když psala na svou voskovou tabulku, oči zaostřené v soustředění a rovnala s milujícím dotykem skleněné lahvičky na poličce a dívala se skrze ně proti světlu. Sára míchala oranžový šafrán, drtila hedvábný prach z mastku a plnila lahvičky živicí, jílem a sírou. Ester se nesměla ničeho ani dotknout. Ingredience jsou vzácné, vysvětlovala jí Sára, dovezené ze vzdálených hor, přepravované ve třpytivých lodích se zlatými vesly. Jednou ji ale matka nechala nahlédnout do ještěrčího masa a hadích kůží.

Zaslechla pohyb: zapraskání listí. Gazela s černýma očima, zároveň divoká i plachá, se zastavila jako socha. Špičaté uši jí stály na nemožně malé hlavě se zahnutými rohy. Než se stihla vůbec nadechnout, odskákala pryč.

„Podívala se přímo na mě!“ vykřikla Ester.

„Je to znamení,“ řekla Miriam. „Zvířata se nezjevují jen tak z ničeho nic, duchové je posílají nás varovat. Jsou to poslové.“

Miriam zavřela oči a začala recitovat Píseň písní. „Zapřísahám vás, jeruzalémské dcery, při gazelách a při polních laních: nebuďte a nezburcujte lásku, dokud nebude chtít sama.“ Otevřela oči a pronikavě se na Ester podívala. „To je to varování: drž se od lásky dál.“

„Proč? Láska není nebezpečná.“

„Ano, ale muži jsou.“

„Otec říká, že Píseň písní je o Boží lásce k jeho vyvolenému lidu. Není o mužích a ženách.“

„To sice tvrdí, ale četlas ji?“

Otec jí přečetl některé části, ale Ester věděla, že některé sloky přeskočil. Nyní se rozhodla, že se na ty svitky podívá sama.

Možná měla Miriam pravdu, ale čím více se Ester snažila na Josefa nemyslet, tím spíš nemohla myslet na nic jiného.

Zamířily domů, nahoru svahem do Horního města, prostorného, zeleného sousedství plného vil kněžích a aristokratů. Jejich kamenný dům měl dvě poschodí a plochou střechu, na které často v létě jedli. Převyšoval ostatní jednopatrové budovy v sousedství. Ester ráda stávala na střeše a dívala se na okolní balkóny a dvory.

Držela sáček s šípky, když vešla do dvora. „Přinesla jsem ti dárek,“ oznámila matce. Zrovna když se po něm Sára natahovala, ozval se hlasitý zvuk. Amfora s vínem se skutálela z vozíku a rozbila se o zem.

Sára se k němu s křikem rozeběhla. Přikázala služebnictvu posbírat rozbité kusy. Potom odešla dovnitř. Ester čekala, až se vrátí. Čekala… a čekala. Matka na ni zapomněla. Nezajímala ji dost na to, aby se podívala, co jí Ester přinesla. Nechala šípky spadnout na zem. Rozmačkala je na kaši. Hrdlo měla sevřené. Všechny ty škrábance pro nic.

Když se vydala k domu, matka na ni zavolala: „Ester, potřebuji nějaké roští a listy na podpal.“ Ester zasténala. Nesnášela sbírání suchých, ostrých olivových listů, které ji píchaly do rukou. „A až s tím skončíš, potřebuji, abys přeskládala vřetenové přesleny za balíky ovčí vlny a potom…“

Ester se otočila. Matčin rozkazovačný tón s každým krokem slábnul.

„Ester, slyšíš mě? Kam jdeš?“

Proč se zdálo, že si jí matka všímá, jen když něco potřebuje? K jejím starším bratrům byla uctivá, nejspíš proto, že jednoho dne se jeden z nich stane jejím poručníkem. Jehuda měl tu svoji lhostejnost, která lidi – včetně rodiny – nutila držet si od něj odstup, a Šimon nemohl nikdy udělat nic špatně, alespoň podle Sáry ne. Vždycky dokázal matčino mračení proměnit v úsměv, okouzloval ji napodobováním sousedů, byl jediný, kdo ji dokázal rozesmát. Samozřejmě Sára nevěděla, že občas parodoval i ji samotnou. A Maty byl jejím milovaným miminkem, o které se poprala s démony. Ester byla jen další pár rukou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vzpurná dcera.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.