Julia Quinn

AN OFFER FROM A GENTLEMAN

Copyright © 2001 by Julia Cotler Pottinger

Published by arrangement with Avon Books, an imprint of HarperCollins Publishers Inc.

Cover image © Lee Avison / Trevillion Images. Design: Siobhan Hooper – LBBG

All rights reserved.

Translation © 2005, 2021 by Zdeňka Zvěřinová

ISBN 978-80-249-4466-1

Pro Cheyenne

a na památku mimořádného léta.

A také pro Paula,

přestože nevidí nic špatného na tom,

když při pojídání špaget sleduje v televizi

operaci srdce.

Sezona roku 1815 je v plném proudu, a ačkoliv by si člověk myslel, že všichni budou mluvit o Wellingtonovi a o Waterloo, rozhovory se točí, stejně jako v roce 1814, kolem věčného tématu – manželství. Jako obvykle se naděje debutantek soustředí na Bridgertonovu rodinu, přesněji řečeno na nejstaršího z dostupných bratrů, Benedicta. Nemá sice titul, ale jeho přitažlivý obličej, uhlazené chování a naditá peněženka ten nedostatek s přehledem vynahrazují. Vskutku, naše autorka několikrát slyšela, jak ctižádostivá máti říká o své dceři: „Provdá se za vévodu…, nebo za Bridgertona.“ Pokud jde o něj, nezdá se, že by jevil zájem o mladé dámy, které společenské dýchánky navštěvují. Účastní se sice téměř každého večírku, ale přitom neustále pozoruje dveře, jako by na někoho čekal. Že by… Na případnou nevěstu?

SPOLEČENSKÉ NOVINY LADY WHISTLEDOWNOVÉ, 12. ČERVNA 1815

Prolog

Každý věděl, že Sophie Beckettová je bastard. Všichni sloužící si to uvědomovali. Ale malá Sophie si je získala od chvíle, kdy ji jako tříletou, zavinutou v příliš velkém kabátku, našli jednu deštivou červencovou noc na prahu Penwood Parku. A protože ji milovali, předstírali, že je tím, co o ní tvrdí šestý hrabě z Penwoodu – osiřelou dcerou jeho starého přítele. Bylo jim jedno, že Sophiiny mechově zelené oči a tmavě plavé vlasy jsou naprosto stejné jako ty jeho, její obličej pozoruhodně připomíná obličej jeho nedávno zesnulé matky a její úsměv je přesnou kopií úsměvu jeho sestry. Nikdo nechtěl ranit Sophiiny city – ani riskovat dobré bydlo – tím, že by na to poukázal.

Hrabě Richard Gunningworth o ní ani o jejím původu nikdy nemluvil, ale rozhodně věděl, že je jeho dcera. Nikdo neznal obsah dopisu, který hospodyně vytáhla ze Sophiiny kapsy, když ji v tu deštivou půlnoc objevila; hrabě ho spálil záhy po přečtení. Přihlížel, jak se list v plamenech kroutí a scvrkává, a pak přikázal, aby pro Sophii zařídili pokoj hned vedle učebny. Od té chvíle u nich zůstala. Říkal jí Sophia a ona ho oslovovala „pane“. Vídali se několikrát do roka, kdykoli se hrabě vrátil domů z Londýna, což nebývalo moc často.

Sophie věděla, že je nemanželské dítě. Nebyla si úplně jistá, jak k tomu přesvědčení dospěla, ale pravděpodobně to tušila odjakživa. Na život před příjezdem do Pen-wood Parku si vzpomínala jen matně, ale pamatovala si dlouhou cestu dostavníkem napříč Anglií i kašlající, sípající a vyzáblou babičku, která jí sdělila, že ji odveze za jejím otcem. Živě si vybavovala, jak v dešti stála na prahu, zatímco se babička schovávala v křoví a čekala, zda se Sophie ujmou.

Hrabě se prstem dotkl dětské bradičky, natočil její obličej ke světlu a v tu chvíli oba věděli pravdu.

Každému bylo jasné, že je Sophie bastard, ale nikdo o tom nemluvil a všem to tak vyhovovalo.

Až do chvíle, kdy se hrabě rozhodl oženit.

Když se Sophie tu novinku doslechla, měla radost. Hospodyně jí sdělila, že majordomus říkal, že tajemník hraběte říkal, že teď, když bude hrabě ženatý, bude trávit v Penwood Parku víc času. A přestože Sophii nijak nechyběl – bylo těžké postrádat někoho, kdo jí nevěnoval pozornost, ani když byl doma –, domnívala se, že kdyby ho líp poznala, mohlo by se jí po něm stýskat. Navíc komorná tvrdila, že se hospodyně zmínila, že podle sousedovic majordoma má budoucí manželka hraběte dvě dcery v Sophiině věku.

Po sedmi letech, které v dětském pokoji strávila sama, to Sophii potěšilo. Na rozdíl od ostatních dětí z okolí ji ani jednou nepozvali na místní večírky a slavnosti. Nikdo za ní sice nepřišel a nenazval ji bastardem – což by se rovnalo označení hraběte za lháře, neboť kdysi prohlásil, že Sophie je jeho schovanka –, zároveň ji však lidé mezi sebe nepřijali a hrabě se o to ani nijak zvlášť nesnažil. A tak nejlepšími přáteli desetileté Sophie byli lokajové a služebné a jejími rodiči mohli být stejně dobře hospodyně s majordomem.

Teď však měla dostat opravdové sestry.

Samozřejmě věděla, že jim tak nebude moci říkat. Bude jim představena jako Sophia Maria Beckettová, schovanka hraběte, ale brát je bude jako sestry. Což je to hlavní.

A tak se jedno únorové odpoledne připojila v síni ke shromážděnému služebnictvu, vykukovala z okna a čekala, až na příjezdové cestě zastaví hraběcí kočár s hraběnkou a jejími dvěma dcerami. A samozřejmě i s hrabětem.

„Myslíte, že se jí budu líbit?“ pošeptala hospodyni paní Gibbonsové. „Myslím hraběnce.“

„Samozřejmě, drahoušku,“ odpověděla paní Gibbonsová. Ale její oči nebyly tak přesvědčivé jako tón. Nová hraběnka by mohla na manželova levobočka pohlížet dost nevlídně.

„A budu se učit s jejími dcerami?“

„Nevidím důvod, proč byste měla mít samostatné hodiny.“

Sophie zamyšleně přikývla, ale pak spatřila na příjezdové cestě kočár. „Už jsou tady!“ vydechla vzrušeně.

Paní Gibbonsová se ji chystala poplácat po hlavě, ale Sophie se zatím rozběhla k oknu a přitiskla tvář ke sklu.

Nejdřív vystoupil hrabě, pak natáhl ruku a pomohl dolů dvěma dívkám. Byly oblečené v černých pláštích, jedna měla ve vlasech růžovou stuhu a ta druhá žlutou. Jakmile děvčata popošla stranou, hrabě se naklonil a nabídl rámě poslední osobě.

Sophie se zatajeným dechem čekala, až se nová hraběnka objeví. S propletenými prsty zašeptala: „Prosím.“

Prosím, ať mě má ráda.

Kdyby si ji hraběnka oblíbila, pak by ji možná miloval i hrabě. Přestože by ji nikdy nenazval dcerou, jednal by s ní tak a byli by skutečná rodina.

Zatímco Sophie vyhlížela z okna, nová hraběnka vystoupila z kočáru. Každý její pohyb byl tak půvabný a elegantní, že Sophii připomněla útlého skřivana, jenž občas přilétal na zahradu a cákal se v koupátku pro ptáky. Hraběnčin klobouk zdobilo dlouhé pero a jeho tyrkysový chochol se třpytil v zimním slunci.

„Je krásná,“ zašeptala Sophie. Vrhla letmý pohled po paní Gibbonsové, ale ta v pozoru a s očima upřenýma přímo před sebe čekala, až hrabě přivede novou rodinu a představí ji.

Sophie znervózněla. Vůbec si nebyla jistá, kam se má postavit. Všichni sloužící měli určená místa – byli seřazení podle hodnosti, od majordoma po nejobyčejnější služku na mytí nádobí. Dokonce i psi seděli poslušně v rohu, kde je hajný pevně držel za vodítka.

Ale Sophie nepatřila nikam. Kdyby byla opravdu dcerou pána domu, nebo aspoň jeho schovankou, stála by vedle své vychovatelky. Jenže slečna Timmonsová se nachladila a odmítala opustit dětský pokoj. Nikdo ze sloužících ani na vteřinu nevěřil, že je opravdu nemocná, poněvadž ještě včera večer byla v naprostém pořádku, ale žádný z nich jí ten podvod neměl za zlé. Sophie byla koneckonců nemanželská dcera hraběte a nikdo by si nepřál riskovat případnou urážku nové hraběnky tím, že jí představí levobočka jejího manžela.

Protože hraběnka by musela být slepá, na hlavu padlá nebo obojí, kdyby si okamžitě neuvědomila, že Sophie je něco víc než jen schovanka hraběte.

Jakmile dva lokajové rozmáchlými gesty otevřeli dveře, Sophie se plaše přitiskla do kouta. Nejprve vešly dvě dívky, pak ustoupily stranou a hrabě uvedl dovnitř hraběnku. Představil ji i její dcery majordomovi a ten je představil sloužícím.

Sophie čekala.

Majordomus postupně obešel lokaje, vrchního kuchaře, hospodyni a pacholky.

Sophie čekala.

Představil děvečky z kuchyně, komorné i služky na mytí nádobí.

A Sophie stále čekala.

Nakonec se majordomus Rumsey zastavil u nejprostší ze všech služebných – děvčete jménem Dulcie, kterou najali teprve před týdnem. Zatímco hrabě přikyvoval, Sophie stále čekala a neměla ani tušení, co má dělat.

Nakonec si tedy odkašlala a s nervózním úsměvem předstoupila. Netrávila s hrabětem mnoho času, ale kdykoli přijel do Penwood Parku, věnoval jí pár minut a než ji zahnal zpátky do dětského pokoje, poptal se jí na učení.

I teď, když je ženatý, chce jistě vědět o jejích studijních pokrocích. Určitě ho zajímá, že se naučila násobit zlomky a že slečna Timmonsová posledně označila její francouzský přízvuk za „dokonalý“.

Právě však něco povídal hraběnčiným dcerám a neslyšel ji. Sophie si odkašlala znovu, tentokrát hlasitěji. „Pane?“ Její hlas však vyzněl trochu pisklavěji, než měla v úmyslu.

Hrabě se obrátil. „Ach, Sophie,“ zamumlal. „Neuvědomil jsem si, že tu jsi.“

Dívenka se rozzářila. Takže ji přece jen neignoruje.

„Kdo to je?“ zeptala se hraběnka a vykročila dopředu, aby se podívala zblízka.

„Moje schovanka,“ odpověděl hrabě. „Slečna Sophia Beckettová.“

Hraběnka zabodla do Sophie kritický pohled a přimhouřila oči.

Ještě víc.

A ještě trochu.

„Chápu,“ pronesla.

A všichni v místnosti okamžitě věděli, že to opravdu chápe.

„Rosamund, Posy,“ obrátila se k dcerám, „pojďte ke mně, zlatíčka.“

Okamžitě přicupitaly k matčině boku. Sophie se na ně odvážně usmála. Ta menší úsměv opětovala, ale starší dívka s vlasy barvy roztaveného zlata přejala postoj své matky, zvedla nos do vzduchu a povýšeně odvrátila pohled.

Sophie polkla a znovu se usmála na přátelsky vyhlížející dívku. Tentokrát však holčička váhavě skousla ret a sklopila oči k zemi.

Hraběnka se obrátila k Sophii zády a promluvila k hraběti: „Doufám, že máte pro Rosamund a Posy připravené pokoje.“

Přikývl. „Jsou kousek od učebny. Hned vedle Sophiiny ložnice.“

Rozhostilo se dlouhé ticho. Pak hraběnka očividně usoudila, že některé bitvy se nemají vést před služebnictvem, a pronesla jen: „Ráda bych šla nahoru.“

Sophie pozorovala, jak nová rodina stoupá po schodech. Jakmile zmizeli na podestě, obrátila se k paní Gibbonsové: „Myslíte, že mám jít za nimi? Mohla bych dívkám ukázat dětský pokoj.“

Paní Gibbonsová zavrtěla hlavou. „Vypadají unaveně,“ zalhala. „Určitě si potřebují zdřímnout.“

Sophie se zamračila. Sdělili jí, že Rosamund je jedenáct a Posy deset. Na odpolední spánek už byly dost velké.

Paní Gibbonsová ji poplácala po zádech. „Co kdybyste šla se mnou? Uvítala bych společnost. Kromě toho se kuchař zmínil, že peče sušenky z lineckého těsta. Nejspíš budou ještě teplé.“

Sophie přikývla a následovala ji ze síně. Na seznámení s oběma děvčaty bude mít večer ještě spoustu času. Ukáže jim dětský pokoj, potom se s nimi skamarádí a zanedlouho budou blízké přítelkyně.

Usmála se. Bude báječné mít sestry.

Ten den se s Rosamund a Posy – ani s hrabětem a hraběnkou – už nesetkala. Když vstoupila do dětského pokoje, aby se navečeřela, zjistila, že je prostřeno jen pro dva. Slečna Timmonsová (která se jako zázrakem zotavila ze své nemoci) jí sdělila, že Rosamund s Posy jsou prý příliš unavené, aby ten večer jedly.

Protože se však musely učit, nazítří ráno vešly do učebny s hraběnkou v patách. Sophie už měla první hodinu za sebou. S velkým zájmem vzhlédla od matematiky, ale tentokrát se neusmála. Připadalo jí to tak lepší.

„Slečno Timmonsová,“ pronesla hraběnka.

Vychovatelka se uklonila.

„Hrabě mi sdělil, že budete učit mé dcery.“

„Vynasnažím se, paní.“

Hraběnka pokynula ke starší dívce, té se zlatými vlasy a chrpově modrýma očima. Sophii napadlo, že vypadá jako nádherná porcelánová panenka, kterou jí hrabě poslal z Londýna k sedmým narozeninám.

„Tohle je Rosamund,“ prohlásila hraběnka. „Je jí jedenáct. A tady“ – mávla k druhé dívce, která neodtrhla oči od svých střevíců – „je Posy. Je jí deset.“

Sophie se na Posy zvědavě dívala. Holčička měla na rozdíl od matky a sestry velmi tmavé vlasy i oči a trochu naducané tváře.

„Sophii je také deset,“ poznamenala slečna Timmonsová.

Hraběnka sevřela rty. „Ráda bych, abyste dívky provedla po domě a zahradě.“

Slečna Timmonsová přikývla. „Dobře. Sophie, položte tu tabulku. K matematice se můžeme vrátit, až –“

„Jen moje děvčata,“ přerušila ji hraběnka podrážděně. „Já si zatím promluvím se Sophií.“

Sophie zatajila dech. Snažila se pohlédnout hraběnce do očí, ale nedostala se dál než k její bradě. Zatímco slečna Timmonsová odváděla Rosamund a Posy z místnosti, vstala a čekala, co přijde.

„Vím, kdo jsi,“ utrousila hraběnka, jakmile zaklaply dveře.

„P-paní?“

„Jsi jeho bastard a nesnaž se to popřít.“

Sophie mlčela. Byla to samozřejmě pravda, ale ještě nikdo to nikdy nevyslovil nahlas. Přinejmenším ne jí do tváře.

Hraběnka ji chytila za bradu a natočila ji tak, aby jí Sophie musela pohlédnout do očí. „Poslouchej mě,“ pronesla hrozivým hlasem. „Žiješ sice v Penwood Parku, a možná se dokonce budeš učit s mými dcerami, ale do konce života nebudeš nic jiného než obyčejný bastard. Nikdy, rozumíš, nikdy neudělej tu chybu, aby ses nám ostatním snažila vyrovnat.“

Sophie tiše vzlykla. Hraběnčiny nehty se jí bolestivě zarývaly do masa.

„Můj manžel,“ pokračovala hraběnka, „k tobě cítí ničím neopodstatněný závazek a je od něj obdivuhodné, že se snaží napravit své chyby. Mě však uráží, že bydlíš v mém domě, jíš tu, oblékáš se a učíš, jako bys byla jeho skutečná dcera.“

Avšak Sophie byla jeho skutečná dcera. A tento dům byl jejím domovem mnohem déle, než se to dalo říct o hraběnce.

Žena prudce pustila její bradu. „Kliď se mi z očí,“ zasyčela. „Nemluv na mě, ani se ke mně nepřibližuj. Kromě vyučování si nepovídej ani s Rosamund a Posy. Jsou to dcery pána domu, a ty se nemusejí stýkat s takovými, jako jsi ty. Chceš se na něco zeptat?“

Sophie zavrtěla hlavou.

„To je dobře.“

S tím vyplula z místnosti a nechala tam Sophii s vratkýma nohama a roztřesenými rty.

A se spoustou slz.

Časem se Sophie dozvěděla o svém povážlivém postavení v domě víc. Sloužící vždy všechno věděli, a tak se to nakonec doneslo i k Sophiiným uším.

Hraběnka, křestním jménem Araminta, trvala hned od prvního dne na tom, aby Sophii vykázali z domu. Hrabě odmítl. Araminta nemusí Sophii milovat, prohlásil chladně. Dokonce ji ani nemusí mít ráda. Ale nezbývá jí než ji tu strpět. On se už sedm let přiznává k zodpovědnosti k té dívce a nehodlá s tím přestat.

Rosamund s Posy přistupovaly k Sophii stejně nepřátelsky a pohrdavě jako jejich matka, přestože Posyino srdce očividně nebylo tak kruté jako Rosamundino. Když se slečna Timmonsová nedívala, Rosamund poťouchle štípala Sophii do ruky. Sophie mlčela, poněvadž velmi pochybovala, že by se slečna Timmonsová odvážila Rosamund pokárat (dívka by se určitě rozběhla za Aramintou s nějakou nepravdivou historkou), a pokud si někdo všiml, že Sophiiny ruce jsou ustavičně samá modřina, nechal si to pro sebe.

Posy se k ní občas chovala vlídně, ale mnohem častěji si povzdychla: „Maminka říká, že na tebe nemám být hodná.“

Pokud šlo o hraběte, do ničeho se nevměšoval.

Tak běžel Sophiin život čtyři roky, dokud hrabě nepřekvapil všechny tím, že si při čaji v růžové zahradě přitiskl ruku k hrudi, zalapal po dechu a svalil se obličejem na dlažební kostky.

Už nikdy nenabyl vědomí.

Všemi to otřáslo. Hraběti bylo teprve čtyřicet. Kdo mohl tušit, že mu srdce selže v tak mladém věku? Nejvíc to ohromilo Aramintu, která se od svatební noci zoufale snažila počít nanejvýš důležitého dědice.

„Možná jsem těhotná!“ vychrlila na právní zástupce hraběte. „Nemůžete předat titul vzdálenému bratranci. Docela dobře můžu čekat dítě.“

Ale nečekala a o měsíc později (právníci dali hraběnce čas, aby získala jistotu) se při čtení závěti musela posadit vedle nového hraběte, velmi zhýralého mladíka, který byl častěji opilý než střízlivý.

Na většině přání zesnulého hraběte nebylo nic pozoruhodného. Část peněz odkázal věrným sloužícím a Rosamund, Posy i Sophii zajistil úctyhodné věno.

Pak se vykonavatel závěti dostal k Aramintinu jménu.

Své manželce Aramintě Gunningworthové, hraběnce z Penwoodu, odkazuji roční rentu ve výši dvou tisíc liber.

„Nic víc?“ vykřikla Araminta.

Pokud však poskytne přístřeší a péči mé schovance Sophii Marii Beckettové do věku dvaceti let, její roční příjem bude ztrojnásoben na šest tisíc liber.

„Nechci ji,“ zašeptala Araminta.

„Nemusíte,“ připomněl jí advokát. „Můžete –“

„Žít jen z mizerných dvou tisíc ročně?“ vyštěkla. „Ani náhodou.“

Advokát, který žil ze značně nižšího příjmu, než jsou dva tisíce ročně, mlčel.

Nový hrabě, jenž během této schůzky neustále popíjel, pokrčil rameny.

Araminta vstala.

„Jak jste se rozhodla?“ zeptal se jí právník.

„Nechám si ji,“ pronesla tiše.

„Smím tu dívku vyhledat a povědět jí to?“

Araminta zavrtěla hlavou. „Řeknu jí to sama.“

Když Araminta Sophii našla, vynechala ovšem několik důležitých podrobností…

Část první

1. kapitola

Letošním hitem sezony je jistě pozvánka na maškarní ples rodiny Bridgertonových, který se koná příští pondělí. Člověk skutečně neudělá ani dva kroky, aniž by neslyšel nějaké dohady o tom, kdo tam přijde, a především, kdo bude mít co na sobě. Žádné z uvedených témat však není tak zajímavé jako námět dvou svobodných bratrů Bridgertonových, Benedicta a Colina. (Dřív než někdo poukáže, že mají ještě třetího svobodného bratra, naše autorka vás ujišťuje, že si je existence Gregoryho Bridgertona plně vědoma. Je mu však teprve čtrnáct, a tudíž se ho tento sloupek, který se jako obvykle zabývá nejposvátnějším ze všech sportů – lovem na manžela – netýká.) Přestože se Bridgertonovi nepyšní žádným honosným titulem, jsou stále považováni za nejlepší partii sezony. Je dobře známo, že oba vlastní úctyhodný majetek, a člověk nemusí mít nijak dokonalý zrak, aby viděl, že jsou také, stejně jako všech osm Bridgertonových potomků, od přírody pohlední. Využije některá šťastná mladá dáma tajemné maškarní noci, aby polapila jednoho z nejžádanějších svobodných mládenců? Naše autorka si o tom netroufá spekulovat.

SPOLEČENSKÉ NOVINY LADY WHISTLEDOWNOVÉ, 31. KVĚTNA 1815

„Sophie! Sophieeeeeeeeeeeeeee!“

Ten výkřik stačil na to, aby popraskalo okenní sklo. Nebo aspoň ušní bubínek.

„Už jdu, Rosamund! Už jdu!“ Sophie si vykasala hrubé vlněné šaty a rozběhla se nahoru po schodech. Na čtvrtém schodě uklouzla a jen tak tak se zachytila zábradlí dřív, než dopadla na zem. Měla mít na paměti, že schody jsou kluzké; ráno je služebné pomáhala voskovat.

Na prahu Rosamundiny ložnice se prudce zastavila. Stěží popadala dech. „Co se děje?“

„Ten čaj je studený.“

Sophie málem odsekla: „Když jsem ti ho před hodinou přinesla, byl teplý, ty líná kůže.“

Místo toho řekla: „Přinesu ti jiný.“

Rosamund si odfrkla: „To doufám.“

Sophie sevřela rty do něčeho, co by jen slepec mohl nazvat úsměvem, a zvedla čajový servis. „Mám ty sušenky odnést?“

Rosamund půvabně přikývla. „Vezmu si čerstvé.“

Sophie klesající pod tíhou naloženého podnosu vyšla z pokoje. Dávala si pozor, aby nezačala reptat dřív, než bezpečně vkročí na chodbu. Rosamund si vždy poslala pro čaj a pak se ho další hodinu neobtěžovala vypít. Do té doby samozřejmě vychladl, takže si nechala přinést nový.

Což znamenalo, že Sophie pobíhala po schodech nahoru a dolů, nahoru a dolů, nahoru a dolů. Někdy jí připadalo, že v životě nic jiného nedělá.

Nahoru a dolů, nahoru a dolů.

A k tomu musela samozřejmě zašívat, žehlit, česat vlasy, leštit boty, látat, stlát…

„Sophie!“

Když se Sophie ohlédla, spatřila, že k ní míří Posy.

„Myslíš, že mi ta barva sluší?“

Sophie se zadívala na Posyin kostým mořské panny. Ten střih se zrovna moc nehodil k někomu, kdo ještě nevyrostl z dětské baculatosti, ale ta barva jí rozhodně ladila k pleti. „Je to krásný zelený odstín,“ odpověděla upřímně. „Máš v něm růžové tváře.“

„To je dobře. Jsem ráda, že se ti líbí. Vždycky mi pomůžeš dobře vybrat.“ Posy s úsměvem natáhla ruku a zvedla z podnosu pocukrovanou sušenku. „Matka je z toho maškarního plesu celá pryč a kdybych nevypadala co nejlíp, do smrti by mi to předhazovala. Nebo“ – Posy udělala grimasu – „kdyby si nemyslela, že vypadám co nejlíp. Rozhodla se totiž, že jedna z nás uloví některého ze zbylých bratrů Bridgertonových.“

„Já vím.“

„A jako by to nestačilo, ta Whistledownová o nich zase píše. Jenom tím“ – Posy dožvýkala a odmlčela se, aby mohla polknout – „podněcuje její chuť.“

„Jaké jsou dnešní noviny?“ zeptala se Sophie a zapřela si podnos o bok. „Ještě jsem neměla možnost si je přečíst.“

„Nic moc,“ mávla Posy rukou. „Vlastně mi připadají dost jednotvárné.“

Sophie se pokusila o chabý úsměv. Marně. Nic by si nepřála víc, než prožít aspoň jediný den Posyina jednotvárného života. Nechtěla by sice za matku právě Aramintu, ale vůbec by jí nevadilo střídat večírek za večírkem.

„Objevil se tam článek o posledním plese lady Worthové,“ zamyslela se Posy, „něco o vikomtu Guelphovi, který se podle všeho beznadějně zamiloval do nějaké dívky ze Skotska, a pak dlouhý sloupek o blížícím se maškarním plesu Bridgertonových.“

Sophie vzdychla. Už týdny o chystaném večírku četla, a přestože nebyla nic jiného než komorná (a pokud Araminta usoudila, že nemá dost práce, příležitostně i hospodyně), toužila ten ples navštívit.

„Zajímalo by mě, jestli se vikomt zasnoubí,“ pokračovala Posy a natáhla se po další sušence. „Znamenalo by to, že matka bude mít o jednoho svobodného mládence a našeho případného manžela míň. Tedy ne že bych si na něj dělala zálusk.“ S hlasitým křupnutím kousla do sušenky. „Doufám, že se o něm lady Whistledownová nemýlí.“

„Nejspíš ne,“ zavrtěla Sophie hlavou. Četla Společenské noviny lady Whistledownové od roku 1813, kdy začaly vycházet, a pokud šlo o svatební trh, byly klepy téměř vždy pravdivé.

Sophie samozřejmě neměla šanci přesvědčit se o tom na vlastní oči. Ale pokud člověk četl Whistledown dostatečně často, připadal si jako součást londýnské společnosti, aniž nějaký ples skutečně navštívil.

Čtení Whistledownu bylo vlastně jediným Sophiiným rozptýlením. Přečetla už všechny romány z knihovny a protože Araminta, Rosamund ani Posy knihy nijak zvlášť nemilovaly, nemohla doufat, že by do domu přibyly nějaké nové.

Ale Whistledown byl velice zábavný. Nikdo neznal pravou totožnost jeho autorky. Když se jednoarchové noviny před dvěma lety objevily, vyvolaly mezi smetánkou bujné dohady. Dokonce i teď, kdykoli se lady Whistledownová zmínila o nějakém obzvlášť šťavnatém klípku, začali lidé uvažovat, kdo proboha dokáže rozšiřovat zvěsti s takovou rychlostí a přesností.

Pokud šlo o Sophii, Whistledown pro ni znamenal letmý a mučivý pohled do světa, do něhož – pokud by její rodiče uzavřeli právoplatný svazek – mohla patřit i ona. Byla by dcerou hraběte, ne jeho levobočkem, a místo Beckettová by se jmenovala Gunningworthová.

Aspoň jednou by ráda nasedla do kočáru a zúčastnila se nějakého plesu.

Místo toho stahovala Posy do korzetu, česala Rosamundiny vlasy a leštila Aramintiny střevíce.

Přesto si nemohla – nebo by si aspoň neměla – stěžovat. Musí sice sloužit Aramintě a jejím dcerám jako komorná, ale aspoň má domov. Což je víc, než v co může většina dívek jejího postavení doufat.

Když její otec zemřel, kromě střechy nad hlavou jí nic neodkázal. A Araminta by se nikdy nevzdala ročního příjmu čtyř tisíc liber tím, že by Sophii vyhodila.

Peníze však patřily Aramintě a Sophie z nich neviděla ani pětník. Ty tam byly pěkné šaty, které nosívala! Muse-la je vyměnit za hrubou vlnu, ve které chodili sloužící. Aspolečně s nimi jedla to, co po Aramintě, Rosamund a Posy zbylo.

Přestože se Sophiiny dvacáté narozeniny překulily skoro před rokem, Araminta jí z neznámého důvodu – pravděpodobně proto, že nechtěla školit (ani platit) novou služebnou – dovolila v domácnosti zůstat.

A Sophie souhlasila. Možná považovala Aramintu za krutou čarodějnici, ale aspoň věděla, co od ní může čekat – na rozdíl od okolního světa. Kdo ví, které zlo by bylo horší?

„Není ten podnos moc těžký?“

Sophie se probrala a zadívala se na Posy, která se natáhla po poslední sušence. Čert aby to vzal! Doufala, že na ni aspoň jedna zbyde. „Docela ano,“ připustila. „Měla bych ho odnést do kuchyně.“

Posy se usmála. „Nechci tě zdržovat, ale až budeš mít chvilku času, vyžehlila bys mi ty růžové šaty? Vezmu si je na večer. Kromě toho bych potřebovala vyčistit boty. Posledně jsem si je trochu zaprášila a víš, jak je matka na boty háklivá. Nezajímá ji, že pod sukněmi nejsou ani vidět. Při prvním kroku si všimne sebemenšího smítka prachu.“

Sophie přikývla a v duchu přidala Posyinu žádost na denní seznam prací.

„Takže zatím!“ Posy se s poslední sušenkou v ústech obrátila a zmizela ve své ložnici.

Sophie se dovlekla dolů do kuchyně.

Za několik dní klečela na podlaze, mezi zuby svírala špendlíky a na poslední chvíli upravovala Aramintin maškarní převlek. Šaty královny Alžběty, které švadlena poslala, jí samozřejmě dokonale padly, ale Araminta trvala na tom, že jí jsou v pase o půl centimetru volnější.

„Co teď?“ procedila Sophie mezi zuby, aby jí špendlíky nevypadly.

„Moc těsné.“

Sophie upravila několik špendlíků. „A takhle?“

„Moc volné.“

Sophie vytáhla špendlík a zabodla ho zpátky do stejného místa, kde byl původně. „Tak. Jak to vypadá?“

Araminta se zavrtěla a konečně pronesla: „To by šlo.“

Sophie se pokradmu usmála a vstala, aby pomohla Aramintě ze šatů.

„Jestli se na ten ples máme dostat včas, potřebuju to mít do hodiny hotové,“ prohlásila Araminta.

„Samozřejmě,“ zamumlala Sophie. Při konverzaci s Aramintou zjistila, že je jednodušší odpovídat „samozřejmě“ na všechno.

„Tenhle ples je velmi důležitý,“ utrousila Araminta ostře. „Rosamund se letos jistě skvěle vdá. Ten nový hrabě –“ otřásla se odporem, neboť stále považovala nového hraběte za vetřelce bez ohledu na to, že to byl nejbližší příbuzný zesnulého hraběte, „– říkal, že letos smíme londýnské sídlo používat naposledy. Taková drzost! Jako bych nebyla ovdovělá hraběnka a Rosamund s Posy dcery hraběte.“

Nevlastní dcery, opravila ji Sophie v duchu.

„Máme právo používat na sezonu Penwood House. Zajímalo by mě, co s tím domem hodlá dělat.“

„Možná chce navštívit sezonu a poohlédnout se po případné manželce,“ nadhodila Sophie. „Určitě bude chtít dědice.“

Araminta se zamračila. „Jestli se Rosamund bohatě neprovdá, nevím, co si počneme. Je tak těžké najít přiměřený dům k pronajmutí. A také drahé.“

Sophie se zdržela poznámky, že Araminta přinejmenším nemusí platit za komornou. Do Sophiiných dvacetin vlastně dostávala čtyři tisíce liber ročně jen za to, že měla komornou.

Araminta luskla prsty. „Nezapomeň, že Rosamund bude potřebovat napudrovat vlasy.“

Rosamund se chystala jít na ples za Marii Antoinettu.

Sophie se jí zeptala, jestli nechce postříkat krk falešnou krví, ale Rosamund to nepobavilo.

Araminta se převlékla do županu a rychlým pohybem si uvázala pásek. „A Posy –“ pokrčila nos, „tě bude jistě taky potřebovat.“

„Vždycky jí ráda pomůžu,“ pronesla Sophie.

Araminta přimhouřila oči, jako by se snažila zjistit, jestli není Sophie drzá. „Aby ne,“ utrousila nakonec a odkráčela do koupelny.

Jakmile se za ní zavřely dveře, Sophie zasalutovala.

„Ach, tady jsi, Sophie,“ zaševelila Rosamund, jakmile vplula do místnosti. „Potřebuju, abys mi okamžitě pomohla.“

„Obávám se, že to bude muset počkat, dokud –“

„Řekla jsem okamžitě!“ vyštěkla Rosamund.

Sophie narovnala ramena a vrhla po Rosamund tvrdý pohled. „Tvoje matka chce, abych jí upravila šaty.“

„Jen vytáhni špendlíky a řekni jí, že už jsi to udělala. Nepozná rozdíl.“

Sophie, která uvažovala o tomtéž, tiše zasténala. Pokud to tak opravdu udělá, Rosamund to matce vyzvoní a Araminta to pak bude Sophii celý týden předhazovat. Teď ty šaty bude muset doopravdy přešít.

„Co bys ráda, Rosamund?“

„Na lemu kostýmu mám díru. Netuším, kde se tam vzala.“

„Možná když sis ho zkoušela –“

„Nebuď drzá!“

Sophie sklapla ústa. Bylo úplně jiné přijímat příkazy od Rosamund, pravděpodobně proto, že si kdysi byly rovny a dělily se o stejnou učebnu i vychovatelku.

„Musím se co nejrychleji připravit,“ dodala Rosamund a působivě si odfrkla.

Sophie vzdychla. „Tak ho přines. Udělám to, hned jak došiju šaty tvé matky. Slibuju, že je budeš mít včas.“

„Nesmím na ten ples přijít pozdě,“ varovala ji Rosamund. „Jinak si mě nepřej.“

„Nepřijdeš,“ slíbila Sophie.

Rosamund vydala dosti podrážděný zvuk a chvatně vyšla z místnosti, aby si přinesla kostým.

Ve dveřích se srazila s Posy. „Nemůžeš dávat pozor, Posy?“ obořila se na sestru.

„Ty bys taky měla dávat pozor,“ upozornila ji Posy.

„Já jsem ho dávala. Ale tobě se nedá vyhnout, ty nemehlo.“

Posy zčervenala a ukročila stranou.

„Potřebovalas něco, Posy?“ zeptala se Sophie, jakmile Rosamund zmizela.

Dívka přikývla. „Udělala by sis dnes večer trochu času, abys mi učesala vlasy? Našla jsem zelené stuhy, které vypadají jako chaluhy.“

Sophie dlouze vydechla. Tmavozelené stuhy se k Posyiným tmavým vlasům moc nehodily, ale neměla srdce, aby ji na to upozornila. „Pokusím se, Posy, ale musím zašít Rosamundiny šaty a poopravit šaty vaší matky.“

„Ach.“ Posy vypadala tak zklamaně, že Sophii bodlo usrdce. Aramintina mladší dcera byla kromě sloužících jediný člověk z domácnosti, který k ní byl aspoň trochu milý. „Neboj se,“ ujistila ji. „Nějak to uděláme.“

„Děkuju ti, Sophie! Já –“

„Tys ještě nezačala?“ zahřímala Araminta, která se právě vynořila z koupelny.

Sophie polkla. „Mluvila jsem s Rosamund a Posy. Rosamund si roztrhla sukni a –“

„Hleď si své práce!“

„Samozřejmě. Hned.“ Sophie klesla na pohovku a obrátila šaty naruby, aby je ubrala v pase. „Rychleji než hned,“ zamumlala. „Rychleji než křídla kolibříka. Rychleji než –“

„Co to blábolíš?“ obořila se na ni Araminta.

„Nic.“

„Okamžitě s tím přestaň. Tvůj hlas mi drásá uši.“

Sophie zatnula zuby.

„Mamá,“ promluvila Posy, „Sophie mi učeše vlasy jako –“

„Ovšemže ti učeše vlasy. Přestaň už mařit čas a běž si přiložit obklad na oči, ať nevypadají tak opuchle.“

Posy sklonila hlavu. „Copak jsou opuchlé?“

Sophie zavrtěla hlavou pro případ, že by se na ni Posy náhodou podívala.

„Jako vždycky,“ utrousila Araminta. „Nemyslíš, Rosamund?“

Posy se Sophií se obrátily ke dveřím. Právě se v nich objevila Rosamund, která nesla kostým Marie Antoinetty. „Ovšem,“ souhlasila. „Ale ten obklad určitě pomůže.“

„Dnes večer vypadáš báječně,“ zjihla Araminta při pohledu na starší dceru. „A to ses ještě ani nezačala připravovat. Ty zlatem protkávané šaty ti dokonale ladí k vlasům.“

Sophie vrhla soucitný pohled na tmavovlasou Posy, která takovou chválu od matky nikdy neslyšela.

„Jsem si jistá, že polapíš jednoho z těch Bridgertonů,“ pokračovala Araminta.

Rosamund upejpavě sklopila oči. Ten výraz uměla dokonale a Sophie musela připustit, že vypadá půvabně. Ale na druhou stranu, všechno na Rosamund vypadalo půvabně. Její zlaté vlasy a modré oči byly ten rok v módě a díky štědrému věnu, které jí odkázal zesnulý hrabě, si byli všichni jistí, že se do konce sezony skvěle vdá.

Sophie se ohlédla po Posy, která se na matku smutně dívala. „Taky ti to moc sluší, Posy,“ vyhrkla impulzivně.

Posyiny oči se rozzářily. „Myslíš?“

„Rozhodně. A máš nápaditý kostým. Jsem přesvědčená, že tam žádná jiná mořská panna nebude.“

„Jak to můžeš vědět, Sophie?“ zasmála se Rosamund. „Copak jsi někdy na nějakém plese byla?“

„Určitě se ti tam bude líbit, Posy,“ dodala Sophie ostře, ignorující Rosamundin výsměch. „Závidím ti. Taky bych tam chtěla jít.“

Sophiino přání se setkalo s naprostým tichem, po němž následoval nevázaný Rosamundin a Aramintin smích. Dokonce i Posy se tiše zachichotala.

„Větší legraci jsem v životě neslyšela,“ vypravila ze sebe Araminta, která jen stěží popadala dech. „Malá Sophie na plese Bridgertonových! Bastardi nechodí do společnosti.“

„Neřekla jsem, že tam půjdu,“ bránila se Sophie, „jen že bych si to přála.“

„Neměla by sis s tím zatěžovat hlavu,“ připojila se Rosamund k matce. „Pokud si přeješ něco, co se ti nemůže splnit, budeš jedině zklamaná.“

Ale Sophie její slova nevnímala, poněvadž v tu chvíli se stalo něco zvláštního. Zahlédla ve dveřích hospodyni paní Gibbonsovou, která přijela z Penwood Parku, aby zaujala místo londýnské hospodyně. A jakmile se jejich oči střetly, paní Gibbonsová na Sophii zamrkala.

Zamrkala?

Sophie marně přemítala, kdy viděla paní Gibbonsovou mrkat.

„Sophie! Sophie! Posloucháš mě?“

Rozrušeně se obrátila k Aramintě. „Promiňte. Říkala jste něco?“

„Říkala jsem,“ prohlásila Araminta nepříjemným hlasem, „že bys měla ale okamžitě začít pracovat na mých šatech. Jestli na ten ples přijedeme pozdě, budeš se mi z toho zodpovídat.“

„Samozřejmě,“ utrousila Sophie. Zabodla jehlu do látky a pustila se do šití, ale myšlenkami byla stále u paní Gibbonsové.

Zamrkala?

Proboha proč?

Za tři hodiny stála Sophie na schodech před Penwood Housem a pozorovala, jak Araminta, po ní Rosamund a nakonec Posy přijímají lokajovu ruku a nastupují do kočáru. Sophie zamávala Posy, která projev přízně opětovala, a pak kočár zabočil na ulici a zmizel za rohem. Dům Bridgertonových, v němž se konal maškarní ples, byl vzdálený pouhých šest bloků, ale Araminta by trvala na kočáru, i kdyby bydleli v těsném sousedství.

Koneckonců bylo důležité skvěle se uvést.

Sophie se s povzdechem obrátila a zamířila nahoru po schodech. Aspoň že jí v tom rozrušení Araminta zapomněla nechat seznam prací, které má v její nepřítomnosti udělat. Volný večer bude skutečným přepychem. Možná si znovu přečte nějaký román. Nebo si najde dnešní vydání Whistledownu. Odpoledne viděla Rosamund, jak si ho odnáší k sobě do pokoje.

Ale když prošla hlavním vchodem Penwood Housu, zničehonic se vedle ní zjevila paní Gibbonsová a popadla ji za ruku. „Nesmíme ztrácet čas!“ zašeptala.

Sophie se na ni zadívala, jako by přišla o rozum. „Cože?“

Paní Gibbonsová dívku zatahala za rukáv. „Pojďte se mnou.“

Sophie se nechala vést po třech řadách schodů do svého pokoje, malé komůrky pod zkosenou střechou. Přestože se paní Gibbonsová chovala prapodivně, Sophie se jejímu naléhání podvolila. Hospodyně s ní vždy jednala nanejvýš vlídně, dokonce i tehdy, když bylo zřejmé, že ji Araminta nesnáší.

„Musíte se svléknout,“ pronesla paní Gibbonsová, zatímco brala za kliku.

„Co?“

„Nemáme času nazbyt.“

„Paní Gibbonsová…“ Sophie otevřela ústa, ale při pohledu na vlastní ložnici jí došel dech. Uprostřed stála káď, z níž stoupala pára, a kolem pobíhaly tři služebné. Jedna právě dolévala ze džbánu další vodu, druhá se snažila odemknout zámek na podivně vyhlížející truhle a třetí držela ručník a pobízela ji: „Pospěšte si! Honem!“

Sophie po nich vrhla zmatený pohled. „O co tu jde?“

Paní Gibbonsová se k ní rozzářeně obrátila. „Jdete na maškarní ples, slečno Sophie Marie Beckettová!“

Za hodinu se Sophie změnila k nepoznání. V truhle ležely šaty po zesnulé hraběcí matce. Nezáleželo na tom, že jsou padesát let staré. Šlo o maškarní ples, takže nikdo neočekával, že budou dámy oblečené podle poslední módy.

Byly nádherné, stříbrem prošívané, s těsným, perlami pošitým živůtkem a rozšířenou sukní, která byla v minulém století tak populární. Sophie si připadala jako princezna, jen se jich dotkla. Poněvadž byly po tolika letech v truhle trochu zatuchlé, jedna děvečka je provětrala a postříkala voňavkou.

Sophie se vykoupala, navoněla, učesala si vlasy, a dokonce i namalovala rty. „Neříkejte to slečně Rosamund,“ pošeptala jí služebná. „Sebrala jsem jí rtěnku z toaletního stolku.“

„Podívejte,“ prohlásila paní Gibbonsová. „Našla jsem rukavice, které se k těm šatům báječně hodí.“

Sophie vzhlédla. Spatřila hospodyni, jak drží dvě až po loket dlouhé rukavičky. „Hmm,“ zabručela, zatímco jednu uchopila a prohlížela si ji. „Penwoodův erb. Dokonce s monogramem. Přímo na lemu.“

Paní Gibbonsová převrátila v ruce tu svou. „SLG. Sarah Louisa Gunningworthová. Vaše babička.“

Sophie na ni překvapeně hleděla. Až dosud paní Gibbonsová nikdy neoznačila hraběte za jejího otce. Nikdo v Penwood Parku slovně nevyjádřil, že Sophiina krev se váže k Gunningworthovu rodu.

„Ano,  je to vaše babička,“ opakovala paní Gibbonsová. „Dost dlouho jsme kolem toho chodili jako kolem horké kaše. Je zločin, že s Rosamund a Posy jednáme jako s dcerami pána domu, zatímco vy, skutečná hraběcí krev, musíte zametat a sloužit jim jako děvečka!“

Tři služebné souhlasně přikývly.

„Aspoň na jednu noc,“ pokračovala paní Gibbonsová, „se stanete kráskou plesu.“ S úsměvem pomalu natočila Sophii obličejem k zrcadlu.

Sophie zatajila dech. „To jsem já?“

Paní Gibbonsová s podezřele lesklýma očima přikývla. „Vypadáte nádherně, drahoušku,“ zašeptala.

Sophie se nevěřícně dotkla svých vlasů.

„Nerozcuchejte si je!“ vykřikla jedna ze služebných.

„Ne,“ slíbila jí Sophie s rozechvělým úsměvem, jako by potlačovala slzy. Tmavě plavé prameny měla vyčesané na vršek hlavy a poprášené pudrem, takže jí zářily jako princezně z pohádky. Jedna lokýnka jí volně splývala kolem obličeje až na krk. A oči, normálně mechově zelené, jiskřily jako smaragdy.

Přesto měla podezření, že za to mohou hlavně její slzy.

„Tady máte masku,“ prohlásila paní Gibbonsová živě. Šlo o pouhou škrabošku přes oči s uvázáním vzadu, takže si ji Sophie nemusela přidržovat rukou. „Teď už potřebujeme jen boty.“

Sophie vrhla smutný pohled na své praktické a nehezké pracovní boty, které stály v rohu. „Obávám se, že k takové nádheře nic vhodného nemám.“

Dívka, která jí namalovala rty, zvedla bílé střevíčky. „Z Rosamundiny skříně.“

Sophie do jednoho vklouzla, ale okamžitě ho zas sundala. „Je moc velký,“ zavrtěla hlavou a pohlédla na paní Gibbonsovou. „Neudělala bych v nich ani krok.“

Paní Gibbonsová se obrátila ke služebné. „Přines nějaké Posyiny.“

„Ty jsou ještě větší,“ namítla Sophie. „Vím to. Načistila jsem se jich až až.“

Paní Gibbonsová si dlouze povzdychla. „Pak nemáme na vybranou. Musíme vyplenit Aramintin botník.“

Sophie se otřásla. Při představě, že někam půjde v Aramintiných botách, jí naskočila husí kůže. Ale nic jiného jí nezbývalo. Na honosný londýnský ples by ji jistě nepustili s bosýma nohama.

Za pár minut se služebná vrátila s bílými saténovými střevíčky prošívanými stříbrem a diamanty.

Sophie si jeden zdráhavě nazula. Padl jí dokonale.

„Skvěle ladí k šatům,“ podotkla jedna sloužící. „Jako by k nim patřily.“

„Nemáme čas obdivovat boty,“ přerušila jejich rozjímání paní Gibbonsová a obrátila se k Sophii. „Pozorně mě poslouchejte. Kočí, který vezl hraběnku s děvčaty na ples, se už vrátil a zaveze vás do domu Bridgertonových. Protože ale musí být připraven, až si budou přát odejít, nesmíte se zdržet déle než do půlnoci. Rozumíte?“

Sophie přikývla a mrkla na nástěnné hodiny. Bylo něco po deváté. „Děkuju,“ zašeptala. „Moc vám děkuju.“

Paní Gibbonsová si otřela oči kapesníkem. „Ať se vám tam líbí, děvenko. Žádné další díky nepotřebuju.“

Sophie znovu pohlédla na zeď.

Má před sebou dvě hodiny. Pokusí se je přimět, aby trvaly celý život.

2. kapitola

Bridgertonovi jsou skutečně mimořádná rodina. V Londýně nežije nikdo, kdo by nevěděl, že si jsou všichni pozoruhodně podobní a že jsou také proslulí svými jmény v abecedním pořádku: Anthony, Benedict, Colin, Daphne, Eloise, Francesca, Gregory a Hyacinth. Člověka to přinutí k zamyšlení, jak by zesnulý vikomt a (stále velmi živá) vdova vikomtka pojmenovali dalšího, devátého potomka. Imogéna? Inigo? Možná je lepší, že skončili u osmi.

SPOLEČENSKÉ NOVINY LADY WHISTLEDOWNOVÉ, 2. ČERVNA 1815

Benedict Bridgerton byl druhý z osmi dětí, ale někdy mu připadalo, že je jich nejmíň sto.

Ples, na jehož konání matka trvala, měl být maškarní, a tak si poslušně nasadil černou škrabošku přes oči. Přesto ho všichni poznali. Nebo aspoň skoro.

„Bridgerton!“ volali a s neskrývanou radostí spráskli ruce. „Vy jste určitě Bridgerton!“ „Bridgerton! Bridgertona bych poznal všude.“ Přestože by Benedict k žádné jiné rodině nepatřil radši, občas si přál, aby ho nepovažovali tolik za Bridgertona, jako spíš za jeho samého. Pak k němu přistoupila nějaká žena neurčitého věku oblečená jako pastýřka. „Bridgerton!“ zatrylkovala. „Ty kaštanové vlasy poznám na první pohled. Který jste? Ne, neříkejte mi to. Nechte mě hádat. Nejste vikomt, protože toho jsem už viděla. Takže musíte být číslo dvě nebo tři.“

Benedict si ji chladně měřil.

„Tak který? Dvojka, nebo trojka?“

„Dvojka,“ utrousil.

Tleskla. „Přesně to jsem si myslela! Ach, musím najít Portii. Říkala jsem jí, že jste číslo dvě –“

Benedict téměř zavrčel.

„– ale tvrdila, že ne, že jste ten mladší. Já však –“

Musel pryč, jinak by tu švitořící nánu na místě zabil, a pochyboval, že by mu to jen tak prošlo. „Pokud mě omluvíte,“ pronesl uhlazeně, „tamhle vidím někoho, s kým si nutně potřebuji promluvit.“

Byla to lež, ale nestaral se o to. S odměřenou úklonou k stárnoucí pastýřce si to vzdušnou čarou namířil k postranním dveřím tanečního sálu. Toužil uniknout z tlačenice a proplížit se do bratrovy pracovny, kde by našel blažený klid a možná i sklenku dobré brandy.

„Benedicte!“

Zatraceně. Únik se mu už skoro podařil. Zvedl hlavu a spatřil svou matku, jak k němu pospíchá. Měla na sobě alžbětinský kostým. Domníval se, že jde za postavu z jedné Shakespearovy hry, ale za živého boha netušil jakou.

„Co pro tebe můžu udělat, matko?“ zeptal se. „Jen neříkej ,zatanči si s Hermionou Smythe-Smithovou.‘ Posledně jsem při tom skoro přišel o tři prsty na noze.“

„Nic takového po tobě nechci,“ odvětila Violet. „Hodlala jsem tě požádat, aby sis zatančil s Prudence Featheringtonovou.“

„Slitování,“ zasténal. „To je ještě horší.“

„Nemusíš se s tím děvčetem oženit,“ ohradila se. „Jen ji vyzvi k tanci.“

Benedict potlačil povzdech. Prudence Featheringtonová, v podstatě milá dívka, měla mozeček velikosti hrášku a smích tak pronikavý, že si urostlí muži zakrývali dlaněmi uši. „Víš co?“ smlouval. „Jestli mi udržíš Prudence od těla, zatančím si s Penelope Featheringtonovou.“

„To by šlo,“ spokojeně přikývla, čímž v Benedictovi vyvolala nepříjemný pocit, že po něm ve skutečnosti nic jiného nechtěla.

„Je tamhle u stolku s limonádou,“ dodala, „oblečená za skřítka, chudinka. Ta barva se k ní hodí, ale příště musí její matku někdo přesvědčit, aby zašla ke švadleně. Politováníhodnější kostým si neumím představit.“

„Tos ještě očividně neviděla mořskou pannu,“ zamumlal Benedict.

Zlehka mu stiskla paži. „Nedělej si z hostů legraci.“

„I když je to tak snadné?“

Vrhla po něm varovný pohled. „Půjdu vyhledat tvou sestru.“

„Kterou?“

„Jednu z těch neprovdaných,“ odpověděla bezostyšně. „Vikomt Guelph se sice možná zajímá o tu skotskou dívku, ale ještě se nezasnoubili.“

Benedict v duchu přál Guelphovi hodně štěstí. Ten ubožák ho bude potřebovat.

„A děkuju, že si zatančíš s Penelope,“ doplnila Violet významně.

Věnoval jí ironický úsměv. Oba věděli, že její slova nejsou míněna jako díky, ale připomenutí.

Se zkříženými pažemi pozoroval, jak matka odchází. Pak se zhluboka nadechl a zamířil ke stolku s limonádou. Šíleně matku miloval, ale pokud šlo o společenský život jejích dětí, dokázala být velice nesmlouvavá. Snad jediné, co ji trápilo ještě víc než Benedictovo staromládenectví, byl pohled na podmračený obličej dívky, kterou nikdo nepožádal o tanec. Díky tomu strávil Benedict spoustu času na tanečním parketu – někdy s dívkami, které se za něj chtěly provdat, ale mnohem častěji s přehlíženými čekankami, s nimiž nikdy nikdo netančil.

Pokud si mohl vybrat, dával přednost těm druhým.

Dívky, které šly z kola do kola, bývaly povrchní a – řekněme si to upřímně – i trochu hloupé.

Jeho matka měla pro Penelope Featheringtonovou vždycky slabost. Benedict svraštil čelo. Je to její třetí sezona? Určitě ano. A žádná vyhlídka na manželství.

Dobře tedy. Splní svou povinnost. Penelope je velmi milá dívka, s přiměřeně zdravým rozumem a osobností. Jednou si najde manžela. Samozřejmě že ne jeho a s největší pravděpodobností ani nikoho z okruhu jeho známých, ale někoho určitě.

Benedict s povzdechem vykročil ke stolku s limonádou. Měl sice chuť na brandy, která by se mu lahodně rozlila po jazyku, ale domníval se, že to těch pár minut s limonádou vydrží.

„Slečno Featheringtonová!“ zavolal a snažil se neotřást, když se k němu obrátily tři slečny Featheringtonové. S chabým úsměvem dodal: „Myslím Penelope.“

Penelope se na něj z třímetrové vzdálenosti rozzářila a Benedict si uvědomil, že ji má opravdu rád. Kdyby se stále nenacházela v přítomnosti svých sester, které ve zralém muži snadno vzbuzovaly touhu nasednout na loď do Austrálie, nepůsobila nijak odpudivě.

Chystal se k nim přistoupit, když vtom zaslechl z balkonu za sebou vzrušený šepot. Věděl, že by se měl držet vytýčeného směru a splnit svůj taneční závazek, ale zvědavost převážila a on se otočil.

V tu chvíli spatřil nejkrásnější dívku, jakou kdy viděl.

Nemohl vlastně s určitostí tvrdit, že je opravdu krásná. Vlasy měla poměrně všedního tmavě plavého odstínu as maskou přes oči jí neviděl ani polovinu obličeje.

Ale bylo v ní cosi fascinujícího. Mohl za to její úsměv, tvar očí i způsob, jakým se nesla a rozhlížela po tanečním sále, jako by nikdy neviděla úchvatnější pohled než přihlouplé členy smetánky oblečené do směšných kostýmů.

Její krása vycházela zevnitř.

Zářila. Žhnula.

Byla okouzlující a Benedict si najednou uvědomil, že je to proto, že vypadá tak nesmírně šťastně. Šťastně, že je tu, šťastně, že je tím, kdo je.

Na takový pocit si Benedict skoro nevzpomínal. Vedl sice dobrý život, možná dokonce skvělý. Měl sedm báječných sourozenců, milující matku a řadu přátel. Ale tato žena –

Tato žena věděla, co je to radost.

A Benedict zatoužil dozvědět se něco o ní.

Penelope rázem upadla v zapomnění. Začal se prodírat zástupem, dokud nestál pouhých několik kroků od neznámé krásky. Tři další džentlmeni ho předběhli a už ji zahrnovali lichotkami a chválou. Benedict si ji se zájmem prohlížel; vůbec se nechovala jako ostatní ženy, které znal.

Neupejpala se. Ani se netvářila, že od mužů očekává komplimenty. Nebyla plachá, vychytralá, ironická ani nic jiného, co by od ní člověk očekával.

Jen se usmívala. Vlastně zářila. Benedict měl odjakživa za to, že komplimenty dotyčnou osobu uspokojují, ale ještě nikdy neviděl ženu, která by na ně reagovala s tak ryzí a nefalšovanou radostí.

Vykročil dopředu.

„Omluvte mě, džentlmeni, ale tato dáma mi už slíbila tanec,“ zalhal.

Její oči se ve štěrbinách škrabošky rozšířily a pak se pobaveně přimhouřily. Nabídl jí rámě, čímž ji mlčky vyzval, aby na jeho hru přistoupila.

Usmála se a věnovala mu široký, zářivý úsměv, který se mu zaryl pod kůži a bodl ho přímo do srdce. Vložila mu ruku do dlaně. Až potom si Benedict uvědomil, že celou dobu tajil dech.

„Máte svolení tančit valčík?“ zeptal se, jakmile vkročili na taneční parket.

Zavrtěla hlavou. „Netančím.“

„Žertujete.“

„Bohužel ne. Po pravdě řečeno –“ předklonila se a mírně se usmála „– to neumím.“

Ohromeně na ni hleděl. Pohybovala se s vrozeným půvabem a krom toho, jak by dáma z vyšších kruhů mohla dospět, aniž se naučila tančit? „Pak nám zbývá pouze jediné,“ poznamenal tiše. „Naučím vás to.“

Rozevřela oči, pootevřela rty a překvapeně se zasmála.

„Co je na tom tak legračního?“ zeptal se co možná nejvážněji.

Smála se tak, jak by očekával od bývalé kamarádky ze školy, ne debutantky na plese. „Dokonce i já vím, že dívky na plese obyčejně neberou taneční hodiny.“

„Co myslíte tím dokonce i já?“

Mlčela.

„Pak vás budu muset vzít za ruku a přinutit vás, abyste dělala, co vám řeknu.“

„Přinutit?“

Poněvadž se stále usmívala, věděl, že to nebrala jako urážku. „Bylo by ode mě nezdvořilé, kdybych tento politováníhodný stav nechal beze změny,“ podotkl.

„Politováníhodný?“

Pokrčil rameny. „Krásná dáma, která neumí tančit. Připadá mi to jako zločin proti přírodě.“

„Jestli vám dovolím, abyste mě učil…“

„Až mi dovolíte, abych vás učil.“

„Jestli vám dovolím, abyste mě učil, kde k té výuce dojde?“

Benedict zvedl bradu a pozorně se rozhlédl po místnosti. Nebylo těžké získat si přehled nad hlavami většiny přítomných; se svými stopětaosmdesáti centimetry patřil mezi nejvyšší muže v sále. „Musíme se odebrat na terasu,“ odpověděl konečně.

„Na terasu?“ opakovala. „Nebude příliš plná? Koneckonců je velmi teplý večer.“

Předklonil se. „Myslím soukromou terasu.“

„Soukromou?“ opakovala pobaveně. „Jak byste o ní, prosím vás, mohl vědět?“

Benedict na ni překvapeně zíral. Že by skutečně neznala jeho totožnost? Ne že by měl o sobě tak vysoké mínění a očekával, že ho všichni Londýňané budou znát. Přesto byl Bridgerton, a pokud člověk znal jednoho Bridgertona, zcela jistě poznal i dalšího. A neboť v Londýně nebyl nikdo, kdo by nějakému Bridgertonovi nezkřížil cestu, Benedicta zpravidla poznávali všude. I když, pomyslel si zatrpkle, pouze jako „číslo dvě“.

„Neodpověděl jste mi na otázku,“ připomněla mu záhadná dáma.

„Ohledně soukromé terasy?“ Benedict zvedl její ruku ke rtům a políbil jemnou hedvábnou rukavičku. „Řekněme jen, že na to mám své metody.“

Vypadala nerozhodně, a tak ji zatahal za prsty a přitáhl ji blíž – jen o pár centimetrů. Přesto měl pocit, jako by ho od ní dělil pouze polibek. „Pojďte,“ vybídl ji. „Zatančíme si.“

Vykročila k němu a Benedict věděl, že se jeho život navždy změnil.

Když Sophie vešla prvně do sálu, neviděla ho. Přesto cítila ve vzduchu magické kouzlo, a když se před ní zjevil jako okouzlující princ z pohádky, pochopila, že to kvůli němu tajně proklouzla na tenhle ples.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bridgertonovi: Nevhodný návrh.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.