LÉTO V PROVENCE

Copyright © Lucy Coleman, 2020

This translation of Summer in Provence is published by arrangement

with Lucy Coleman.

All rights reserved

Translation © Zuzana Hanešková, 2021

ISBN 978-80-249-4507-1

Lawrencovi.

Dokonce i po všech těch společných letech si každý den svého života stále vybírám tebe. To ty jsi mne přesvědčil, že je načase přestat chodit do práce a prostě jen psát. A já to udělala. Kdykoli jsem začala ztrácet sebedůvěru, byl jsi se mnou a podržel mě.

A když přišla chvíle k oslavě, unesls mě pryč a postaral se o to, abych se cítila úžasně. Navždy tě budu milovat. X

DUBEN 2018

STROUD, GLOUCESTERSHIRE

1

VANE VÍTR ZMĚN

Narodit se s vnitřním hlasem – je to požehnání, nebo prokletí? S hlasem, který se ozývá, i když se ho nikdo neptá, a vyvolává ve vás pocit neklidného očekávání?

Celé situaci nepomáhá skutečnost, že mi od rána třeští hlava. Poslední hodinu však už cítím známou vystřelující bolest v pravém oku, která nyní začíná být nelítostná. Ať se blíží cokoli, je to stále silnější a z toho tlaku se mi dělá špatně od žaludku.

Když konečně dojde k odhalení, moje instinkty křičí, že se všechno změní. I ta poslední maličkost, kterou považuji za jistou, bude ohrožena.

Změna může přinášet radost, ale já cítím, jak na mne začíná doléhat tíha, a bojím se toho, co přichází.

* * *

Bzzz. Bzzz. Bzzz. Telefon na stole zavibruje a já nadskočím. Už dvacet minut se snažím přečíst poslední stránku zápisu, ale slova se mi neustále rozplývají před očima. Nechci ten hovor přijmout, protože už jen sedět tady a tiše si číst mě stojí obrovské úsilí, natož abych vedla byť i jednoduchou konverzaci. Je příliš pozdě na to, aby to byl můj šéf, a já se rozhlédnu a uvědomím si, že všichni ostatní už šli domů.

Položím ruku, kterou jsem natáhla k mobilu, a místo toho se nakloním, abych se podívala, kdo volá. Moje sestra Hannah. Okamžitě zpanikařím a s vyprahlými ústy popadnu telefon a přitisknu si ho k uchu. Poslední dobou jsou s ní jen starosti. Každou chvíli něco řeším, jak se Hannah potácí od jedné emocionální krize k druhé. Hormony toho mají na svědomí hodně, že ano?

Stěží poznám vlastní roztřesený, chraplavý hlas.

„Co se děje, Hannah?“ Na okamžik se odmlčím a odkašlu si.

„Je všechno v pořádku?“

Srdce mi pomalu buší, jako kdyby to byl mechanický strojek a potřeboval znova natáhnout. Vím, že jsem už před hodinou měla v práci skončit, jet domů a zalézt pod deku, abych to nějak přečkala.

„Fern, nemůžu uvěřit, že jsi ještě v práci. Víš, kolik je hodin?“

Když zaslechnu vřelé veselí v jejím hlase, které mě ujistí, že je v pořádku, závoj bolesti kolem mě se trochu projasní.

„Já… Za chvíli už končím.“

Zavřu oči, abych se ubránila nevolnosti z dalšího přívalu bolesti – teď mě rozbolí dokonce i zuby. Protáhnu ramena dozadu, abych uvolnila napjatý krk, ale nepomůže to.

„Jsem s Aidenem. Musíš hned přijet domů. Zatímco jsme na tebe čekali, zkontrolovala jsem tu sázenku připnutou na dveřích ledničky.“

V pozadí slyším směsici hlasů, což mě rozptyluje, jak se snažím zpracovat její slova.

„Sázenku?“ Jakou sázenku?

Aha. Tu, kterou jsem v pátek vyplnila v supermarketu. Dneska je… pondělí. Ne, úterý. Dny se mi naprosto nesouvisle valí hlavou.

„Takže?“ Nadšením se pronikavě zasměje, až sebou trhnu.

„Takže co?“ Hlava mi nesnesitelně třeští a uvědomím si, že jestli si nevezmu lék na migrénu, složím se.

„Fern, zní to, jako bys napůl spala. Trefilas jen jedno číslo, ale zatraceně, číslo tvého tiketu vyhrálo hlavní cenu!“

Začne se mi svírat žaludek a já se sesunu dopředu, zmítaná bolestí, dokud se čelem nedotknu stolu.

„Úžasné. Vyřiď Aidenovi, že určitě brzo dorazím domů.“ Cvak.

Proč je Hannah u nás doma? Proč není na univerzitě? Pak si vzpomenu, že jsou velikonoční prázdniny. Nic se neděje. Jenom se musím dostat v pořádku domů.

* * *

„Vypadáš příšerně, Fern. Máš migrénu?“

Přikývnu, pustím tašku na zem a vděčně klesnu na židli. Zdá se, že jsem přišla o večírek. Na snídaňovém pultu stojí hromada skleniček, dvě otevřené láhve prosecca a všelijaké dobroty.

Aiden na mě upírá pohled. „Čaj?“ zeptá se něžně.

„Ano, prosím.“

Teď když mám bolest pod kontrolou, mi vlastní tělo připadá těžké, ale vedlejší účinky nejsou příjemné. Mám pocit, jako bych měla pohmožděnou čelist, krk a ramena, jako bych do něčeho plnou silou narazila. Alespoň se mi už nesvírá žaludek.

„Kde je Hannah?“

„Musela odejít, protože má sraz se spolubydlící, jdou na pizzu, vzpomínáš? Stavili se tu tvoji rodiče a přinesli ti kabát, který sis u nich zapomněla po sobotním obědě. Nabídli se, že ji svezou.“

Jistě. „A to pití?“ Kývnu k nepořádku, který Aiden začal uklízet.

„Georgia odvedle si všimla auta tvých rodičů na příjezdové cestě a zastavila se, aby je pozdravila. Hannah zrovna v mobilu zkontrolovala výsledky loterie a úplně to v ní vřelo. Když Georgia souhlasila, že zůstane a napije se s námi, Hannah napsala Steveovi, ať se k nám taky přidá. Změnilo se to v malou oslavu a já pořád doufal, že se objevíš ve dveřích.“ Přinese hrnek čaje a postaví ho na stůl přede mě. „Omlouvám se za dnešní ráno,“ dodá nenuceně, jako by o nic nešlo. Do očí se mi ale nepodívá a jeho omluva má provinilý nádech.

Myslí si, že jsem zůstala v práci déle schválně? Za sedm let, co jsme manželé, jsme se ještě nikdy u snídaně nepohádali. Vlastně se hádáme jen málokdy, ale v poslední době… Začínám mít pocit, jako kdybych ho už neznala.

„Musíš se cítit vážně mizerně, když se neusměješ ani při představě, že ti na účtu přistane milion liber. Takhle ti je celý den?“ nakrčí čelo. Jeho reakce mě dojme. Miluji každý centimetr té výmluvné tváře, včetně stříbřitě bílé jizvy na čele, připomínky jeho divokých batolecích let, kdy svým skotačením přiváděl všechny k šílenství – nebo to alespoň tvrdí. A ty oříškově hnědé oči a nakrátko střižené tmavě hnědé vlasy, které se neodváží nechat dorůst, protože jinak by si žily vlastním životem, se mi vtiskly do paměti. Na kratičký okamžik před sebou nevidím stát devětadvacetiletého muže, ale toho, kým byl, když jsme se setkali poprvé. Sedmnáctiletého mladíka, který se domníval, že už je dospělý. V té době měl na hrudi sotva dva chlupy, zatímco teď podle mého názoru vážně potřebuje depilační vosk. Úvahy, které se mi honí hlavou, mě donutí k úsměvu.

„Víceméně,“ přiznám.

„Mělas zavolat. Nelíbí se mi, když v takovém stavu řídíš.“

„V takovém stavu?“ Zamračeně k němu zvednu oči a dá mi velkou práci pochopit, co říká.

Pohled na starostlivý výraz jeho tváře vyvolá vzpomínku na dnešní ráno. Rozladěně dusal po domě a já měla pocit, že jednoduše čeká, až odejdu. Zdálo se, že ho moje přítomnost z nějakého pro mě nepochopitelného důvodu rozčiluje. A to jsem se jen zeptala, co se děje.

„Při tak silném záchvatu migrény, zlato. Občas si neuvědomíš, že máš zkreslený úsudek. Zapomnělas už, jak jsi tehdy zaklínila auto vedle sloupu, když jsi zajížděla do garáže?“

Byla to jediná nehoda. Asi před pěti roky. A ano, tehdy jsem se neměla pokoušet dojet domů sama. Zapomněla jsem si léky a nechtěla dělat povyk.

Ty hrozné bolesti hlavy jsem zdědila po tátovi, který mě varoval, že u něj je silným spouštěčem stres. Ale co s tím, protože kdo se může vyhýbat stresu?

Pamatuji si, jak jsem vystoupila z auta a konečně se vpotácela dovnitř. Když se Aiden vrátil, našel mě zhroucenou na podlaze v hale. Druhý den ráno mi řekl, že jsem ho vyděsila, a přinutil mě slíbit, že už nebudu tak riskovat.

Nu, přinejmenším na tom Aidenovi stále záleží, takže ať už se mezi námi děje cokoli, snad je to alespoň nějaká útěcha.

S ostýchavým výrazem vklouzne na protější židli.

„Hannah měla pravdu, sám jsem tiket dvakrát zkontroloval.

Vyhráli jsme, Fern.“

Na pár vteřin opatrně sevřu hrnek s čajem a nechám horko, které je téměř spalující, ať do mne znova vlije trochu života. Prášky proti migréně otupují emoce, mám pocit, jako bych byla lehce mimo – jakási zmatenost, která se nedá setřást. Teplo zesílí a já odtáhnu ruce a složím je do klína. Prsty mě pálí a já jsem ráda, že můžu cítit něco, co mě prudce vtáhne zpátky do přítomnosti.

Jsou to jenom peníze. Tato slova se mi sama od sebe vynoří v hlavě. Peníze nic nemění na tom, že se Aiden chová jinak, a stejně tak nezaženou ani mé obavy, že už mě nemiluje.

„Budeme moct splatit hypotéku. A vyrovnat kreditky.“ Zarazí se. Aiden mluví mírným tónem, a když sleduji, jak se tváří, vidím, že chápe, že mi to ještě úplně nedošlo. Upírám na Aidena bezvýrazný pohled. Právě teď můj mozek zřejmě nedokáže zpracovávat slova. „No tak. Ty nepotřebuješ čaj, ale pořádně se vyspat.“

Vstane, udělá dva kroky a silné paže mě zvednou ze židle a postrkují ke dveřím.

„Slib mi, že už nebudeš takhle riskovat, hlupáčku. Možná jsi superžena, Fern, ale myslím, že dokonce i ta si čas od času vezme den volna. Všichni občas potřebujeme, aby nám někdo pomohl, a právě proto tady jsem.“

Přesně tohle jsem potřebovala slyšet. A nutně. Když mě objímá, pociťuji úlevu a jakési vysvobození, najednou jsem schopná pustit všechno z hlavy. Náhle si připadám prázdná, jako když se vyfoukne balonek, můj muž přebírá řízení. Stále zůstává mou oporou.

Aiden mě položí na postel a pomůže mi se svléknout. Jakmile mé tělo spočine na měkkém, chladivém a napjatém bavlněném prostěradle a hlava se dotkne polštáře, odnese mě to někam pryč. Tma je jako kukla a já do ní vděčně vklouznu.

2

NESNÍ SNAD O VÝHŘE KAŽDÝ?

Georgia mě pozoruje přes okraj hrnku s kávou a ustaraně vraští obočí.

„Co tím myslíš, že to přináší problémy? Přijít na to, co udělat s velkou výhrou, určitě vyžaduje hodně přemýšlení, ale nejsem si jistá, že je to zrovna problém. Pokud ano, tak většina lidí by takový problém určitě uvítala.“

Odhrne si dozadu záplavu zrzavých kudrn a její pronikavě modré oči se střetnou s mýma.

Vzdychnu. Připadá mi, jako bychom se s Aidenem uplynulé dva týdny nebavili o ničem jiném. Zjistila jsem, že nečekaný příval peněz nezažene jako mávnutím kouzelného proutku všechny problémy. Naše rodiny, přátelé i kolegové předpokládají, že se nacházíme v jakémsi stavu euforie. Po pravdě řečeno to tak ale není, i když je mi jasné, že to zní nevděčně.

„Je to složité, Georgie,“ přiznám.

Postaví hrnek na stůl, aby dala najevo, že mi věnuje plnou pozornost.

„No tak, dostaň to ze sebe. Jestli nemůžeš věřit mně, nemůžeš věřit nikomu. Už jsme kamarádky dost dlouho, abys věděla, že tě podpořím, ať se stane cokoli.“

Je těžké vyjádřit to slovy a chvíli mi trvá, než dám bloudící myšlenky dohromady.

„Myslím, že Aiden prochází nějakou krizí. Neříká se tomu dneska vyhoření? Víš, když se člověk dostane do stavu emocionálního, fyzického a duševního vyčerpání. Náš život jako by se teď vznášel v jakémsi limbu. Aiden má pořád pocit, že musí pracovat; to, co dělá, není v jeho očích nikdy dost, což je šílené, protože jede na prázdnou nádrž a je mu z toho mizerně.“

Jakmile domluvím, nemůžu uvěřit, že jsem to vyslovila nahlas. Georgii spadne brada a na okamžik má otevřená ústa, než je prudce zavře.

„Vždycky jsem o něm uvažovala jako o panu Spolehlivém a přála si, aby byl Steve trochu víc jako on. Nenapadlo mě, jak to musí být stresující. Vím, že charita se na něj hrozně spoléhá, protože dokáže motivovat ostatní. Víš, co se říká – když chceš něco udělat, požádej člověka, který má hodně práce.“

„Částečně za to můžu já. Moc rádi bychom jednou měli dítě, ale naše úspory se rozplývaly. V práci se začaly objevovat příležitosti a já se snažila o povýšení. Nastal čas vystoupit z řady a dokázat, že to zvládnu.“

„Teď peníze samozřejmě nejsou problém, takže můžeš být v klidu.“

To je správná poznámka, ale Georgia nechápe, že nešlo jen o peníze. Šlo o uznání a já dělala, co bylo nutné, aby se mi ho dostalo.

„Kdybych se tak nesoustředila na cíl, možná bych si všimla, že toho na něj začíná být příliš.“ Tohle je poprvé, kdy jsem se odvážila si přiznat, čeho se bojím. Až doteď to byla jakási neuchopitelná obava, vznášející se v mé hlavě. Jak však plynuly týdny a měsíce, náhodné kousky se začaly skládat dohromady a to, co teď začínám chápat, mě znepokojuje.

„Přiznávám, že tohle je trochu nečekané, ačkoli v poslední době to nebyl ten veselý chlapík, jak jsem ho vždycky znala. Všimla jsem si, že je trochu… no, možná duchem nepřítomný,“ podotkne Georgia.

Zatímco tady sedíme, téměř slyším, jak jí to šrotuje v hlavě a stísněně si uvědomuje, že náznaky už tady nějakou dobu jsou.

„Už nemluvíme o budoucnosti, jenom o běžných každodenních záležitostech. Jsme svoji sedm let a já se nedokážu ubránit úvahám, jestli to s tím má něco společného,“ přiznám.

Georgia se usměje. „Krize po sedmi letech? Existuje to vůbec?“

„Údajně je to okamžik, kdy zavládne nuda. Jenom jsem nečekala, že se to stane nám. Byla jsem pěkný blázen, když jsem si myslela, že Aidenovo mlčení znamená, že oba máme pořád stejný cíl. On ale začal být odtažitý, tenhle varovný signál jsem měla přece zpozorovat hned na začátku.“

„Vždycky chce být nejlepší, takže tomu rozumím. Ale ty jsi středem jeho světa, Fern.“

„A on je středem mého, ale v poslední době je to pořád práce nebo rodina. Už se nenamáháme vyfiknout a jít na rande a jen si užívat, že jsme spolu. Vracíme se domů unavení a trávíme čas před televizí. A o víkendech se buď konají nějaké charitativní akce, pracujeme na domě nebo jdeme na návštěvu k mé rodině.“

„On… ehm… neudělal nějakou pitomost, že ne? Chci říct, občas slyšíš o…“ Georgia se zamračí ještě víc.

„Ne. Ne. O to nejde – alespoň si nemyslím, že by měl nějaký románek, nebo tak něco. Tohle bych snad vycítila, ne?“

Georgia prudce pozvedne obočí, až jí zmizí pod kudrnatými vlasy. „No, jste párek workoholiků, což je nejspíš důvod, proč jste si vždycky byli tak blízcí, protože si rozumíte. Možná potřebujete pauzu, krátké prázdniny, abyste si společně užili trochu nerušeného klidu.“

„Kéž by to bylo tak snadné. Ale obávám se, že by nás to ve skutečnosti jenom postrčilo přes okraj. Být spolu čtyřiadvacet hodin denně, když je tak podrážděný, by znamenalo jen další nápor.“

„Jistě, chápu, co tím myslíš. Takhle byste se tomu vlastně postavili čelem, protože by vás nic jiného nerozptylovalo. Zatraceně, tohle je docela potíž, co?“

V tomhle má teda pravdu. Jak můžu vysvětlit něco, co se skládá z hromady nesourodých podivností? Jednotlivě neznamenají nic, společně něco ano. Ale co přesně?

„V poslední době je tak mrzutý, že se nenaskytla žádná vhodná chvíle, kdy bychom si mohli od srdce promluvit. A s každým dalším týdnem se ta propast mezi námi neustále zvětšuje.“

„Vždycky vám to tak pěkně klapalo a bylo fajn to sledovat. Cítím se mizerně, že jsem si nevšimla, že se něco změnilo. To jsem ale kamarádka, co?“

Teď se kvůli mně cítí provinile, a o to tady vůbec nejde. Aiden začal být netečný ke všem mým snahám se mu přiblížit. Rozčiluje mě, že ani nedokážu přesně určit, kdy se věci začaly měnit. Kdy se vytratilo to vzrušující rozechvění, kdykoli jsme zůstali sami, a změnilo se v pohodlnou, téměř přízemní existenci. Chce se mi brečet.

Georgia zvedne hrnek, usrkává kávu a přemýšlí o mých slovech. Jsou to muka.

„Steve a já nemáme kvůli dětem čas ani přemýšlet o tom, že by snad naše manželství stagnovalo. Jsme schopni myslet jenom na to, kdy se můžeme trochu vyspat, a nějaký společný, kvalitně strávený čas je jenom vzdálená vzpomínka. Vzájemně si jako dárek dáváme možnost si pospat.“ Zašklebí se.

Je mi jasné, že se pokouší situaci odlehčit, ačkoli mluví upřímně. Tohle je zřejmě to poslední, co čekala, že na ni vybalím, a teď si přeju, abych s tím byla bývala nezačala.

„Víš, připadá mi to, že nás tahle výhra rozděluje, Georgie. Já prostě chci zpátky starého Aidena.“

Hledí na mě a smutně vrtí hlavou. „Teď mě znepokojuješ, Fern. Děláš v personalistice a neustále se zabýváš lidmi a jejich problémy. Umíš s lidmi mluvit a víš, jak v nich číst. Pokud si s tímhle neporadíš, možná je načase zamyslet se nad návštěvou manželské poradny.“

Než na to stačím zareagovat, zaslechneme zvuk otevírajících se dveří. Aidenův hlas zavolá „ahoj“ a mně se nervózně sevře žaludek.

S Georgií si vyměníme rezignovaný pohled.

„Raději bych už měla jít,“ prohlásí vesele. „Neuvědomila jsem si, že už je tolik hodin. Dneska večer vařím já. Moje drobotina bude útočit na sklenici se sušenkami a divit se, proč v troubě nic není.“ Položí mi ruku na paži a stiskne. „Promluvíme si zítra,“ zašeptá, a když Aiden vejde do kuchyně, vřele se na něj usměje. „Jeden dovnitř, druhý ven. Uvidíme se později, lidi.“ S těmito slovy zmizí zadními dveřmi.

Aiden ke mně přistoupí, skloní se, aby mě letmo políbil na tvář, a já poznám, že ho něco trápí.

„Těžký den?“ zeptám se v naději, že ho tím přiměju o tom mluvit.

„Jo.“ Otočí se, popadne hrnek a odnese ho ke kávovaru, do kterého vloží kapsli. Hluk jakýkoli rozhovor dočasně přeruší.

Já zatím vytáhnu z lednice několik věcí a začnu připravovat salát. Udělala bych cokoli, co vyplní to trapné ticho, které mezi námi leží jako stále se rozšiřující propast.

Stojím k Aidenovi zády, ale slyším, jak odtahuje židli, která zavrže, když se na ni posadí.

„Začínáme být v tom uhýbání docela dobří, že?“

Ta slova mě přimějí se otočit. Jeho hlas nezní ani trochu rozzlobeně, jen je v něm náznak smutku.

„Snažím se nedělat to horší, než už to je,“ přiznám. „Je to uhýbání? Asi ano, ale nevím, jak jinak se s tím, čím právě procházíme, vypořádat.“

Kývne k protější židli. „Možná je načase, abychom k sobě byli upřímní, Fern.“

Jeho slova mě zasáhnou jako facka.

„Myslela jsem… Doufala… že to jsme byli vždycky.“

Zavrtí hlavou. „Nevím proč, ale mám pocit, že mi teď v životě něco chybí, a vím, že to k tobě není fér. Vůbec to nedává smysl, ale má to vliv na všechno, co dělám, nebo se aspoň snažím dělat. Najednou se každé ráno budím s pocitem, že je všechno tak nějak předvídatelné.“

Zírá dolů na hrnek a vyhýbá se očnímu kontaktu.

„Předvídatelné?“ Tohle jsem tedy nečekala. Není to prostě jen jiné slovo pro nudné?

„Možná že přesnější slovo je spíš opakující se,“ opraví se a já cítím, jak mi zděšením klesají ramena.

„Opakující se?“ zopakuji otupěle. „Jestli jde o založení rodiny, vím, že jsme to odkládali, ale vždycky jsme to po třicítce měli v plánu. Jestli to chceš uspíšit, stačí říct. Všechno se dá změnit, Aidene, to přece víš. Ale musíme si být jistí, že jsme připravení, protože je to obrovský závazek, miláčku.“

„O to nejde. A stejně si myslím, že dělat si teď hlavu ještě s něčím dalším není dobrý nápad.“ Tohle zní přinejmenším zlověstně.

„Hele, mrzí mě to – už nějakou dobu si uvědomuju, že mezi námi není něco v pořádku, a měla jsem se tomu postavit čelem. Ale kdykoli jsem s tím začala, změnils téma a já si myslela, že nejsi připravený o tom mluvit.“

Sedí se skleslými rameny a tváří se sklíčeně.

„Myslel jsem si, že nás dál budou spojovat věci, které nám život přinese.“ Nyní hovoří tišeji a je zřejmé, že se usilovně snaží vyjádřit, co cítí. „Někdy může každý krok vypadat jako překážka, Fern, to víme až příliš dobře. Zažili jsme skvělé časy a nevyhnuli jsme se ani těm špatným, ale vždycky jsme je společně překonali.“

Snaží se mě uklidnit, protože chce mít tenhle rozhovor za sebou. Uhýbat a schovávat se nepomůže, Aidene – musíme se dobrat toho, co je špatně.

„Nemůžeme to ale dál ignorovat, že?“ Vím, že to zní vyzývavě, ale když teď skutečně vedeme upřímný rozhovor, není cesty zpět.

„Očividně nedokážu najít ta správná slova, abych vyjádřil, jak se cítím, takže mě nepřekvapuje, že mi nerozumíš. Vím jenom to, že tě miluju, opravdu, a pomyšlení, že tě rozrušuju, mě ničí, zlato.“ Konečně zvedne oči a to, co vidím, když se naše pohledy setkají, je výraz zoufalství, který se pak trochu zmírní.

„Vzpomínáš, jak jsme se potkali na školní zábavě, a okamžitě,“ luskne prsty, „jsme věděli, že se něco změnilo? Že se děje něco velkého.“

Napadne mě, že vhodnější výraz byl srazili se. A nebyla to obyčejná zábava, ale skutečný ples. Všem nám bylo šestnáct či sedmnáct a byli jsme nadšení. Tehdy jsme spolu mluvili vůbec poprvé, protože Aiden se přátelil se sportovci a já tenkrát patřila ke šprtům.

Přikývnu, protože ho nechci přerušovat.

„Pamatuju si naše první rande o tři dny později a jak jsi mi další den zavolala, že tvůj táta prohlásil, že už se se mnou nesmíš stýkat. Všechno jen proto, že jsem tě dovezl domů o hodinu později a při odjezdu třikrát zatroubil. Celá ta klidná slepá ulička se toho večera rozsvítila, jenže já se předváděl, protože jsem na tebe chtěl udělat dojem a byl jsem bláznivě šťastný.“

Tehdy jsem se těšila, že na podzim začnu navštěvovat kurz pro pokročilé na moderní Amersley College. Táta, který si neustále s něčím dělal starosti, si myslel, že Aiden je poněkud drzý a přehnaně sebevědomý, takže to nebyl nejlepší začátek. Ale jak roky plynuly, uvědomil si, že získal dalšího syna, muže, kterému může věřit, že se o jeho často paličatou dceru postará.

Aiden pokračuje. „A ty jsi řekla: ,ale mně je to jedno, protože mi nic nezabrání se s tebou scházet,‘ a myslelas to vážně. A díky tomu jsem měl pocit, že jsem neporazitelný. Už mě v životě nic nesrazí k zemi, protože jsem našel spřízněnou duši. Dva jsou silnější než jeden.“

Do očí mi vhrknou slzy. Přestože je Aiden pozorný a dost romantický muž, o svých citech příliš často nemluví. Když to udělá, vždy k tomu má nějaký důvod, a mně začíná běhat mráz po zádech, obratel za obratlem.

„Byli jsme paličatí, že?“ přiznám.

Všichni tvrdili, že to nevydrží, protože jsme se oba po střední chtěli hlásit na univerzitu. Dokonce i v této fázi se zdálo nepravděpodobné, že zamíříme stejným směrem, a každý ví, že vztahy na dálku všeobecně nefungují dobře. Přestože však byla představa, že nebudeme spolu, hrozná, nikdy jsme jeden o druhém ani na vteřinu nezapochybovali.

Když se na to tak teď dívám s odstupem, jaká asi byla šance, že nám to přes to všechno vydrží? Ale vydrželo. Ukázalo se, že když nejste spolu, láska skutečně sílí, a pokaždé když jsme se setkali, byla to opravdová radost.

Aiden mi pozorně hledí do tváře a já bych ráda věděla, co vidí.

„Změnila bys něco?“ zeptá se. „Udělalas lepší kariéru než já a uvědomuju si, že tě omezuju. Bez přemýšlení jsi odmítla práci snů v Londýně, abychom si mohli koupit tenhle dům a konečně začít zapouštět kořeny. Není divu, že tvému tátovi chvíli trvalo, než mi to odpustil a smířil se s tím, že ses spokojila s něčím míň, než si zasloužíš.“

Ví, že to není tak úplně pravda. Z mnoha důvodů jsem v té době chtěla zůstat nablízku rodině a zapustit kořeny tady bylo správné rozhodnutí. Je tak naštvaný, protože mě nedávno povýšili? Ráda bych to věděla. Doufám, že se tady nejedná o to, kdo víc vydělává, protože to by mě zklamalo. Pokud má Aiden tak křehké ego, tak něco dělám hodně špatně. Znamená pro mě všechno – víc než peníze, víc než postavení v práci, a jestli si myslí, že mi na těchto věcech záleží, vůbec mě nezná.

Aiden se pracovně rozvíjí, a přestože u něj na zdi nevisí desítky diplomů, má spoustu velice žádaných schopností. Schopností, které jsou pro něj přirozené, a umí inspirovat lidi, aby jim záleželo na tom, co dělají. Proto když dojde na shánění peněz, dokáže perfektně motivovat celý tým. Je nepostradatelný, ale vím, že on se tak nevidí, a jsem nešťastná z toho, že sebe a své schopnosti prodává pod cenou.

Nemůžu se odpovědi na jeho otázku vyhnout, ale dá mi dost práce, abych nezněla rozzlobeně. „Ne, samozřejmě že bych nic nezměnila. Proč se na něco takového vůbec ptáš?“

Otřu si slzy a vzedme se ve mně zvláštní směsice pocitů. Snaží se mi říct, že to já jsem se změnila?

Vzdychne a mně se z toho sevře žaludek. „Nevím, jak tenhle pocit ,co kdyby‘ vysvětlit.“

Hledím na něj a nemůžu se nadechnout. „Ty těch posledních sedmi let lituješ? Lituješ našich rozhodnutí?“

„Ne!“ To slovo ke mně přiletí, jako když ticho roztříští kulka. Začne důrazně vrtět hlavou a ruce má teď před sebou sevřené v pěst.

Aiden zírá ke stropu a já nevím, co říct, protože nechápu, co mu běží hlavou.

Když mu před rokem zemřela babička, zmítaly jím emoce. Toto je ale jiné. Je to něco, co jsem v něm dosud nikdy neviděla, a děsí mě to.

Konečně hledím do tváře strachu, který v sobě nosím už šest měsíců. A netuším, co udělat nebo říct.

Aiden se předkloní na židli a přes stůl ke mně natáhne ruku.

Instinktivně udělám totéž a naše prsty se propletou.

„Miluju tě, Fern. Vždycky jsem miloval a vždycky budu. Ale najednou nevím, kým pod tou vnější fasádou, kterou ukazuju světu, jsem… Tolik různých tváří tolika různým lidem, a přesto si právě teď připadám uvnitř ztracený. Vím, že bych měl být za život, který máme, vděčný a brát ho jako požehnání. Pořád si to říkám, ale…“

Ale? Vyčkávám v bolestivém tichu a naše prsty se pomalu rozpojí.

„Ale zdá se, že mi to nepomáhá porozumět tomu pocitu, že… že to není dost. Jako by existovalo něco, co mám udělat, něco důležitého, ale přesto netuším co.“

„Něco lepšího než my? Neměla jsem ponětí, že to cítíš takhle, Aidene – proč jsi něco neřekl už dřív?“

Zaslechne hněv v mém hlase a zatváří se ohromeně.

„Fern, jenom se ti snažím vysvětlit něco, co si ani nejsem jistý, že sám dokážu úplně pochopit. Nejde o to, že bych něčeho litoval, a mrzí mě, jestli to takhle vyznělo. Dosáhla jsi uznání a vzkvétáš a já jsem za to hrozně rád. Nejsi jenom krásná, inteligentní a starostlivá žena, dcera a sestra, ale můžeš dosáhnout čehokoli, co si přeješ. Zasloužíš si mít vedle sebe někoho stejně silného a cílevědomého, ale já najednou zpochybňuju všechno, co dělám. A proto se cítím slabý, jako bych byl podvodník a vybíral si snadnou cestu, jak z toho ven.“

„Já mám pocit, jako když mě za něco trestáš, když to jediné, co jsem kdy dělala, bylo, že jsem tě – nás – stavěla na první místo. Ať dělám cokoli, věnuju se tomu na sto deset procent, protože taková prostě jsem. To přece víš, Aidene. Nesoupeřím s tebou, ani se nesnažím něco dokázat. Jenom chci, abychom byli šťastní.“

Odsunu židli, vstanu a mé zklamání se začíná měnit v hněv.

Toto vůbec není ten muž, za něhož jsem se provdala.

Aiden vyskočí, aby mi zabránil v odchodu.

„Od chvíle, kdy babička umřela, mám pocit, jako že život jsou tikající hodiny. Každý uplynulý den je den, kdy bych se měl posunout vpřed, ale připadám si zaseklý. Vyčerpaný. Neviditelný dokonce i sám sobě, jako bych byl nějaký automat, který mechanicky vykonává činnosti, místo abych každý okamžik prožíval.“

„A to ses nemohl svěřit mně, svojí ženě? Takže jsi byl místo toho zticha a dovolils, aby to mezi nás vstoupilo jako propast, která se každým dnem prohlubuje?“ Vidím jeho tvář rozmazaně, jak mi do očí vhrknou slzy.

„Neodcházej, miláčku, prosím tě, neobracej se ke mně zády.“ Jeho objetí mě uklidňuje a teplo jeho těla mě konejší. „Já se dám dohromady, přísahám,“ zašeptá mi do ucha. Starý sebevědomý Aiden je na okamžik zpátky a uleví se mi, když vím, že možná, jen možná, není ještě všechno ztraceno.

„Myslím, že oba potřebujeme trochu popřemýšlet o tom, jak budeme dál pokračovat. Je to pro mě těžké, protože cítím, že mě odstrkuješ. Bolí to, ale vidím, že jsi tím stejně zmatený jako já. To je ale dobře, ne?“ Po mých slovech jeho objetí ještě zesílí, a jestli jsem o jeho lásce kdy pochybovala, řeč jeho těla to rezolutně popírá.

„Znamená to, že vím, že bych byl bez tebe ztracený. Ale možná že abych našel sám sebe, musím objevit, kdo jsem mimo náš vztah.“

A je to tady – ta hrozící změna, před níž mě vnitřní hlas varoval.

Náhle se mi rozpadne svět. Nemá depresi, jak jsem se začínala obávat. Ne, Aiden má pocit, že ho život omezuje – připadá si jako v pasti! Vzrušení z neznámého versus pohodlí vztahu, který trvá třináct let. Život, který jsem znala, který jsme znali, už skončil. A teď už to nemohu nijak změnit.

Slova z minulosti se vrátí jako přízrak. Můj otec kdysi řekl:

„Musíte zjistit, kdo jste jako jednotlivci, Fern, než tyhle své silné stránky proměníte ve vztah. Nejdřív poznejte sami sebe, a všechno do sebe zapadne.“

Měla jsem tři sourozence, takže jsem se znala dobře. Náš dům byl hlučný, ale navzdory obvyklým třenicím a malicherným hádkám, které s sebou rodinný život přináší, jsme byli šťastní. Já byla ta rozumná, vždy ochotná pomáhat a dohlížet na bratra a sestry.

Máma říkávala, že jsem rozená vyjednavačka, a smála se, kdykoli jsem se pustila do uklidňování hádky o to, kdo bude sedět ve velkém křesle před televizí.

Avšak když jsem přišla do puberty, překvapivě jsem to coby druhá nejstarší byla já, kdo se bouřil proti hranicím a přiváděl rodiče k šílenství. Byla jsem tak skálopevně přesvědčená, že vím všechno nejlépe, že jsem často odmítala naslouchat radám. Ale táta, který měl plné ruce práce, mi občas dal domácí vězení, a trochu vychladnout mi často prospělo. Pomáhalo mi to podívat se na věci z jiného úhlu, a to jsem potřebovala.

Na Aidena, který byl jedináček, se na druhou stranu rodiče zcela soustředili. Byl snad výsledkem jeho pocit, že jeho úkolem je vždy potěšit a nikdy nezklamat? Možná že nyní, když mu táhne na třicet, se začíná bouřit proti pocitu, že musí všechny kolem potěšit. A zdá se, že všichni zahrnují i mne.

Tichý hlásek v mé hlavě pokračuje v rozhovoru a pronáší slova, která prostě nemohu vyslovit nahlas. Nechci, abys mě potěšil, Aidene, prostě se jen chci postarat, abys byl šťastný; myslela jsem si, že právě to dělám, když jsme si společně budovali budoucnost. No, zdá se, že ve chvíli, kdy na tom skutečně záleželo, jsem selhala. V mém nitru se vzedme tichý vzlyk. Jak si dokážu odpustit, že jsem tě tak hrozně zklamala, miláčku?

3

VEČÍREK

„K tomu včerejšímu večeru. Nechtěl jsem…“

Aiden sedí při snídani naproti mně a tváří se omluvně a lehce provinile.

Usnout mi trvalo hodiny a probudila jsem se jen o pár hodin později. Zatímco jsem tam ležela a netrpělivě čekala, až přijde ráno, instinktivně jsem věděla, že i on je zcela vzhůru. Leželi jsme zády k sobě a já se nikdy v životě necítila osamělejší.

„Podívej, jestli k sobě nedokážeme být upřímní, je něco hodně špatně. Nemůžu předstírat, že to, cos řekl, nebyl trochu šok,“ prohlásím, „ale jsem ráda, že jsi měl odvahu si to vyříkat.“

„A nejsi zklamaná?“ Aiden se vůbec nesnaží snídat a nasáklé kukuřičné lupínky teď leží v misce před ním a nevypadají zrovna přitažlivě.

Zavrtím hlavou. Bojím se vyslovit slovo „ne“ nahlas, protože se obávám, že by neznělo přesvědčivě.

„Takže jak to uděláme? Chceš čas na rozmyšlenou, ale já si ani nejsem jistá, co přesně máš na mysli.“ Včera v noci řekl „mimo náš vztah“, takže předpokládám, že si nepředstavoval třítýdenní dovolenou pro dva na nějakém exotickém místě.

„Chci si rozšířit obzory a zažít věci, o kterých jsem zatím mohl jen snít. Svět je velké místo, a když uvidím, jak žijí jiní lidé, zasadí mi to náš život tady do určitého kontextu.“

Ze všech sil jsem se snažila, aby všechno probíhalo co možná nejhladčeji, protože jsem věděla, že je Aiden ve stresu. Vrací mi to, jako by to bylo špatně?

Dá mi velkou práci, abych si podrážděně nepovzdechla. „Co přesně navrhuješ?“

Aiden bez mrknutí odpoví. „Rok od sebe, kdy si budeme každý dělat svoje. Já ze sebe dostanu to cestování, protože vím, že tě zneklidňuje představa, že mi v něčem bráníš. A ty můžeš využít čas a trochu se zaměřit na svoje vnitřní já, Fern. Zasloužíš si to.“

Nevím, co na to říct, zírám na Aidena a snažím se ukrýt klubko hněvu, které se mi formuje v břiše. Celé to převrací vzhůru nohama. To on působí v našich životech chaos, ne já. Nebo prostě jen potřebuje ujištění a trochu času, aby si to vyjasnil – a když to nedostane, tak ho nakonec ztratím?

Možná že se moje silná stránka změnila ve slabinu – stavět se k věcem čelem, přijít s funkčním řešením a sestavit plán k vyřešení problému. To teď ode mě Aiden očekává, jako by šlo o nějaký pracovní projekt. Ale toto je už něco mnohem víc; už nejde jen o prosté překonání špatného období, ocitli jsme se v situaci, kdy se jedná o to, abychom našemu manželství vdechli trochu života.

Zůstaň v klidu, Fern. Co znamená jeden rok, pokud po vašem návratu bude život zase takový, jaký má být, protože budete mít Aidenovu malou krizi za sebou?

„A ten večírek, který plánujeme na sedmého května, kde máme oslavit naši výhru a Hanniny narozeniny, tam můžeme všem oznámit…“ Snažím se nalézt správná slova, ale nepodaří se mi to.

„… Že si oba bereme roční volno. Spousta lidí využívá nějaký čas k tomu, aby…“

„Aby si rozšířili obzory,“ skočím mu do řeči. Tohle je soukromá záležitost a chci, aby mu bylo jasné, že nemá cenu někoho přehnaně znepokojovat.

Pokud jde o mne, čím dříve to začne, tím dříve to skončí. Stále ještě jsem v šoku, ale musím na to hledět jako na dobrodružství. Prázdniny, z nichž se oba vrátíme a navážeme tam, kde jsme skončili. Existuje ale reálná možnost, že nás to změní způsobem, který si zatím ani nedokážeme představit, a zdá se, že Aiden není schopný nebo ochotný si to uvědomit.

Zní to z mé strany poraženecky, ačkoli to není tak myšleno.

Ale mám strach. Miluji svůj život takový, jaký je, a vždy mi to stačilo. Dřív to stačilo i Aidenovi a ničí mě, že už to tak není.

* * *

V pondělí je státní svátek a moje sestra Hannah se na dva dny vrátila domů k mámě a tátovi, než se všichni vydají na návštěvu k rodině jejího nového přítele. Moji rodiče jsou z toho samozřejmě nervózní, neboť všichni cítíme, že tento vztah je o něco vážnější než všechny předchozí.

A já? Jsem šťastná, že vidím, jak se usmívá a zažívá ten první příval lásky… Který by se mohl ale taky ukázat jako maskovaný chtíč. Je to však sebevědomá a inteligentní mladá žena. Určitě sebou nenechá jen tak mávat jenom proto, že jí dobře vypadající chlapík věnuje trochu pozornosti. Je to přece moje sestřička!

Můj bratr Owen doufal, že to na večírek stihne, ale právě teď je na Pěchotní škole v Breconu, což je součástí jeho výcviku u vojenské pěchoty. Není to zrovna procházka růžovou zahradou a ta představa staví naše problémy do jiného světla. Učí se, jak být vojákem, aby bojoval za svobodu jiných lidí, a já si tady dělám starosti s malým škobrtnutím, které nejspíš zmizí stejně rychle, jako se objevilo. Náš dům je plný lidí. Blízká rodina, přátelé, kolegové a sousedi.

Každý, koho jsme na večírek pozvali, je tady z nějakého důvodu, jsou to zkrátka lidé, kteří mají na náš život nějaký vliv.

„Čas na oznámení!“ Georgiin manžel Steve se neúspěšně pokusí zacinkat vidličkou o skleničku, aby si zjednal pozornost. Naneštěstí udeří příliš silně a na jeho bílé tričko se snese štědrá sprška červeného vína, zatímco střepy z rozbité skleničky padají na zem. V ruce mu zůstane jen stopka a podstavec.

Georgia na něj upře nevěřícný pohled a popadne roličku papírových ručníků. Začne uklízet, zatímco Steve pokračuje.

„Pozor, lidi, důležitá událost! Nevím přesně, co přijde, takže vás bez dalších okolků předám Aidenovi.“

Georgia klečí na všech čtyřech a zdola se na Stevea mračí.

„Vážně mě uctívá,“ poznamená Steve a všichni vybuchnou smíchy.

Kéž bych se dokázala smát, ale upírám pohled na svého hezkého manžela, který poměrně nervózně předstoupí. Otočí se, podívá se na mě, natáhne se po mojí ruce a já se k němu přiloudám. Je ironií, že jakmile jsme si vyjasnili, jaký bude další krok, vrátily se věci mezi námi téměř do normálu. Povzbudivým stiskem ruky ho pobídnu, aby pokračoval.

„No, jediná osoba, která tady dneska není, aby si vyslechla naše oznámení, je Fernin bratr Owen, ale v duchu je s námi, přestože ve skutečnosti zřejmě šplhá někde po horách při nějakém kurzu odolnosti.“ Kolem se ozve krátký smích. „Ale to, že jste se tu dneska všichni sešli, pro nás oba hodně znamená. Tohle není večírek na oslavu naší nedávné výhry v loterii, ale chceme ukázat, co pro nás znamenají lidé, kteří jsou pro nás nejdůležitější ze všech – rodina a přátelé.

Chtěli bychom začít tím, že vás všechny požádáme, ať zvednete sklenky.“ S úsměvem se ke mně obrátí, zvedne si moji ruku ke rtům a políbí ji na hřbet. „Přípitek je na tobě, miláčku.“

Zadívám se na něj a vyměníme si odhodlaný pohled. Poté co jsme dospěli k rozhodnutí, je neuvěřitelné, jak se Aiden změnil.

„Až doteď to byla báječná cesta a je pro nás požehnáním, že kolem sebe máme takovou úžasnou partu lidí, kteří nás tak podporují. Takže na vás všechny a zvláštní přípitek mojí sestřičce Hannah, která příští týden oslaví devatenácté narozeniny. Všechno nejlepší, ségro!“

Ozve se hlasitý sbor hlasů volajících „na zdraví“ a cinkání sklenic, po Steveově malé katastrofě spíš jemnější.

„Oba si moc dobře uvědomujeme, že to nejsou peníze a majetek, co lidi dělá šťastnými. Ačkoli jejich nedostatek je problém, když se snažíte přesvědčit banku, aby vám půjčila nekřesťanskou sumu; to jsme zjistili, když začínala naše dlouhá cesta za koupí tohohle domu. Ale s pomocí jistých milujících rodičů,“ ukážu sklenkou příslušným směrem, „jsme nakonec ty papíry podepsali.“ Na okamžik zaváhám, ale pak se odhodlaně pustím dál. Odsouhlasila jsem to a už není možné vycouvat. „Moct splatit, co jsme si půjčili, nemít na krku hypotéku a mít finanční rezervu je sen a my si uvědomujeme, jaké máme štěstí. A protože se o své štěstí chceme podělit, naše tři nejoblíbenější dobročinné instituce dostanou hezký malý dar a to pro nás hodně znamená.“

Místností se rozlehne dlouhé pochvalné „ách“.

„Jak víte, Aiden neúnavně pracoval pro nadaci, která poskytuje finanční podporu rodinám s autistickými dětmi. Nikdy to pro něj nebyla jenom práce a věnoval jí spoustu času; o víkendech a dovolených, kdy mohl odpočívat, neúnavně sháněl peníze. Takže víme, jak velký význam bude tahle malá výhra mít. Další dvě organizace, které dostanou peníze, se věnují výzkumu rakoviny u dětí a Alzheimerovy choroby. Ta poslední zmíněná na památku Aidenovy babičky Daisy.“

Když domluvím, všichni začnou tleskat. Vědomí, že to ostatní schvalují, mi dělá velkou radost.

Aiden zvedne ruce, aby malý zástup šťastných návštěvníků večírku uklidnil.

„A ještě máme jednu vzrušující novinku, o kterou bychom se s vámi všemi chtěli podělit.“ Obrátí se ke mně a já ho přikývnutím povzbudím, aby pokračoval – přestože vypadat nadšeně mi dá dost práce. „Tahle výhra nám umožní si trochu dopřát. Potkali jsme se, když nám nebylo ještě ani dvacet, a hned po dokončení univerzity jsme se vzali a vrhli se do práce. Vlastně jsme se nikdy ani na chvilku nezastavili a neměli moc možností se v klidu posadit a odpočívat. Další novinka tedy je, že si oba uděláme na rok volno. Dáme si pauzu a oba budeme mít příležitost odškrtnout si pár položek ze seznamu, který si asi všichni máme tendenci dělat tady uvnitř,“ poklepe si na hlavu, „seznamu věcí, které bychom jednoho dne rádi udělali. Není to vyloženě seznam toho, co chceme stihnout, než umřeme, spíš něco jako ‚seznam věcí, které chceme stihnout, než budeme mít děti a nebudeme už mít tolik času pro sebe‘.“

Mluví dál a v místnosti vládne naprosté ticho.

„Oba se strašně těšíme na to, co zažijeme. Já chci cestovat a Fern si zase konečně může odpočinout od toho, že je pořád všem po ruce.“ S úsměvem a zbožňujícím výrazem v očích se ke mně otočí a v mém nitru cosi lehce uvadne. Vážně se mu skvěle daří to podat, jako bych s jeho nápadem byla naprosto srozuměna. Já mám ale pocit, že mě zahnal do kouta, a jeho nadšení mi začíná jít na nervy.

Po chvilce rozpaků se vedení ujme Georgia, chopí se sklenky a všichni ostatní ji následují. Po všeobecném halasném blahopřání Aiden znova zvedne ruku, aby všechny utišil. Možná že tady dneska večer tekl alkohol až příliš silným proudem.

„Tak, lidi, to je všechno. Proslovům je konec a občerstvení čeká. Bavte se!“

Zatímco hosté zamíří k jídlu, Aiden mě odvede ven do zahrady. Ztratíme se ve stínech padajícího soumraku a celý večer se začíná podobat snu, který, mám-li být skutečně upřímná, hraničí s noční můrou. Začíná mi docházet, co se stalo, a přejede mi mráz po zádech.

Během posledních týdnů, když jsme s Aidenem začali dělat plány, jsme dospěli až k okamžiku, kdy nastal čas oznámit tu novinu nejbližší rodině. Povědět o tom rodičům nebylo snadné a já měla pocit, že jelikož to všechno byl Aidenův nápad, měl by jim to vysvětlit on. Vyvolalo to pár zvednutých obočí, ale v Aidenově podání to znělo tak rozumně, že dokonce i já jsem se začala pomalu uklidňovat.

Bylo jednodušší říct to Hannah a Owenovi zároveň, takže když se u nás Hannah jednou večer stavila, všichni jsme se sesedli u monitoru a přes Skype se spojili s Owenem. To poslední, co jsem chtěla, bylo, aby se cítil odstrčený. On na tu novinu zareagoval lehce překvapeně, ale byl to jen letmý záblesk.

„Hmm… odvážné rozhodnutí. Je tady něco, s čím bychom si měli dělat starosti, lidi?“ zeptal se klidně. Jeho slova doprovázel nenápadný rozpustilý úšklebek, který nedokáže skrývat, když ho něco znervózňuje.

„Ne, jistěže ne. Já se vydám do Provence na takovou malou bezstarostnou jízdu. Strávím nějaký čas v takovém výstředním prázdninovém letovisku, které vede skupina velice nadaných lidí. Pořádají kurzy všemožných tradičních řemesel. Cokoli od tkaní po rytectví a všechno to řídí jeden proslulý umělec. V podstatě tam budu pomáhat jako dobrovolnice a pracovat celé pondělí a pak čtyři dny dopoledne, takže budu mít hromadu volného času. Aiden chce cestovat někam dál.“

Po pravdě řečeno jsem věděla, že Aiden se potřebuje zbavit té touhy po cestování. Možná chtěl jako dospělý zažít pocit svobody, o němž se domníval, že mu nebyl dopřán. Jak bych ale mohla zůstat doma a snažit se dál žít svůj život, zatímco bych úzkostlivě čekala, až se mi ozve? Proto jsem se rozhodla následovat vlastní prchavý sen, abych měla něco na práci a neužírala se naším odloučením.

Hannah téměř odmítavě zvedla obočí.

„Půjdete si každý po svém? Na celý rok?“ Zděšeně na mě zírala a pak zalétla pohledem k Aidenovi, aby vyhodnotila jeho reakci. Samozřejmě netušila, že to byl jeho nápad, a ne můj. „Volný čas, abys dělala co přesně?“ upřela na mě lehce sžíravý pohled. Jak to, že já jsem tady ta špatná, napadlo mě. Hlavně proto, že v jejích očích nebyl Aiden schopný udělat nic nesprávného, což sice bylo až dosud skvělé, ale toto nebylo moje rozhodnutí ani moje chyba. To jsem ale nemohla jen tak říct, protože Aiden toho už tak měl až až, takže šlo jen o to co nejvíc omezit škody.

„No, hlavně bych se chtěla naučila kreslit a malovat… ale i cokoli jiného, co mě bude bavit.“

„Fern, ty nemáš žádné koníčky. Nejsi ten typ člověka.“

V tu chvíli mi Aiden přirozeně přispěchal na pomoc. Myslím, že se cítil provinile, protože všichni ostatní se zdráhali vyslovit to, co se jen Hannah odvážila říct nahlas.

„Fern strávila celé naše manželství studiem, prací nebo tím, že podporovala moji činnost pro charitu. Oba víte, že vždycky pomáhala všem ostatním. Nikdy si opravdu neudělala čas pro sebe.“ Byly to jen vytáčky a já si lámala hlavu, proč jim Aiden jednoduše neřekne pravdu, že tady vůbec nejde o mě. Já se prostě jen přizpůsobila jeho plánům v naději, že se vrátí osvěžený a posilněný a připravený jít společně se mnou dál. Ale zvykala jsem si na představu, že se jednou v životě od všeho odpoutám. Pomyšlení, že budu docházet na hodiny vedené umělcem Nicem Gallegosem, mě začínalo vzrušovat.

„Jenom jsem trochu překvapená, že jste nedokázali najít něco, co děláte rádi oba,“ prohlásila. „Vy dva děláte všechno společně.“ Proti takovému tvrzení jsme nemohli nic namítat.

Než jsem stačila vymyslet nějakou odpověď, Aiden si opět vzal slovo.

„Dokážeš si svoji sestru představit jako batůžkáře? Já se budu toulat po světě a navštěvovat místa, o kterých bych si nikdy nepomyslel, že budu mít možnost je prozkoumat. Doufám, že začnu nějakým dobrovolničením, a tam taky nebudou mít zrovna luxusní ubytování. Svět tam venku je velký. Změna představuje příležitost a tahle příležitost se naskytne jednou za život.“

Všimla jsem si, že se nezmínil o mém strachu z létání. Nebo o tom, že bych nikdy nevkročila na loď. Což je něco, nad čím nemám žádnou kontrolu, a on se musel naučit s tím žít. Na dovolenou jsme vždycky jezdili autem a Aiden se s těmi omezeními smířil, protože mě miloval.

Owen přikývl. „No, tak hodně štěstí vám oběma, lidi, a doufám, že vám to prospěje.“

Věděli jsme, že Owen to jako muž činu, který neplýtvá slovy, pochopí. Hannah ale nevypadala přesvědčeně.

„Ale… ale… je to divné. Manželé si od sebe neberou na rok dovolenou.“ Byla rozrušená, a možná dokonce trochu pohoršená. V duchu jsem zaúpěla, ale naštěstí jsem udržela pusu zavřenou, než mě napadla vhodná odpověď.

„Nebereme. Budeme spolu neustále ve spojení. Celé je to o tom, že budeme vzájemně sdílet, co ten druhý dělá, aniž bychom u toho museli fyzicky být. Já strávím půl hodiny v tunelu a pak zamířím k cíli. Ale Aiden vždycky snil o cestování na odlehlá místa a tuhle životní cestu si zaslouží. A já uvidím, co dělá a co zažije, ale všichni vědí…“ V tu chvíli jsem se zarazila, neschopná najít správná slova. „Tak či onak, těším se, že se doopravdy chopím štětce.“ Strašně jsem se snažila, aby to znělo přesvědčivě, ale ve skutečnosti jsem se snažila přesvědčit především samu sebe.

„A já se dostanu do formy větší dřinou než za měsíc v posilovně,“ podpořil mě Aiden s úsměvem a nadšení z něj jen čišelo.

Hannah pokrčila rameny, neboť ji to zjevně nepřesvědčilo.

„No, tak jenom abychom všichni věděli, co se děje. Vy jste pan a paní Předvídatelní a je poněkud šílené, aby si o vás všichni dělali starosti, zatímco vy si budete užívat svoje bláznivé dobrodružství. Já jsem benjamínek rodiny, takže myslím, že to já bych měla dělat všem starosti,“ dodala s vlažným úsměvem.

V tu chvíli jsme se s Aidenem oba rozesmáli.

„Nebude to sejde z očí, sejde z mysli. Všichni budou vědět, co se s námi děje, ať už budeme dělat cokoli. Ale myslím, že se bez nás rok obejdeš, protože máš kolem sebe dost lidí, kteří ti pomůžou chovat se slušně. A kromě toho můžeš sestře kdykoli zavolat,“ odvětil Aiden s hranou vážností.

Okamžik předtím, než jsme ukončili spojení, mne zalil prchavý pocit zranitelnosti. Bála jsem se čelit světu sama? Tu představu jsem zavrhla, neboť jsem se příliš obávala toho, kam by mohla vést, a okamžitě jsem začala uvažovat prakticky.

„Mějte se. A můžete na sebe prosím všichni dávat pozor, než se zase sejdeme? A proboha, ozývejte se mámě a tátovi, aby si o nás všechny nemuseli v jednom kuse dělat starosti.“ Moje prosba byla od srdce. Okamžik ticha před ukončením spojení jsem vyplnila slovy: „Máme tě rádi. Prosím dávej na sebe pozor, Owene.“

Někdy je další krok stejně děsivý jako vzrušující a nikoho – včetně mě – by nenapadlo, že se s Aidenem vydáme touto cestou. Sny jsou jen sny, dokud se nerozhodnete je proměnit ve skutečnost. Zbývalo mi jen doufat, že se rozhodnutí, která jsme společně s Aidenem udělali, ukážou jako správná.

ČERVENEC 2018

BOIS-SAINT-VERNON, PROVENCE

4

ZABYDLOVÁNÍ

Neuspěchaná dvoudenní cesta byla po několika velice pohnutých rozloučeních – což bylo za daných okolností pochopitelné – nezvykle uklidňující, ale v dnešní době neznamená vzdálenost nic. Od vašich milovaných vás dělí jen telefonát. Nebo to alespoň všichni tvrdili, zatímco se pečlivě vyhýbali pohledu do očí.

Realita tohoto scénáře je ale něco, s čím se budu muset naučit vyrovnat, protože se obávám, že se mi bude stýskat. Co když se něco stane a už nikdy nebudete mít možnost se znova podívat do těch očí? Je to nesnesitelné. Je to trýznivé. A jediný způsob, jak to zvládnout, je nasadit úsměv, aby nikdo nepoznal, že vám puká srdce.

Když jsem Hannah poprvé ještě cestou zavolala, dařilo se jí tvářit se statečně, protože s ní byl její přítel Liam. Ale já poznala, že se mnou ve skutečnosti mluvit nechce a jen se tak tváří. Snad se na mě stále zlobila, nebo možná prostě jen měla špatný den.

Liam mi v určitém směru připomíná mladého Aidena. Ale není tak zbrklý, jako býval Aiden, než na něj začala doléhat tíha zodpovědnosti.

Přimělo mě to se zarazit a zamyslet se nad tím, jak moc se Aiden od našeho prvního setkání změnil. Z nadšení, že jsme se vzali a žijeme spolu, jsme přešli k drsné realitě placení účtů a rekonstrukce domu. Bylo chybou soustředit se na cíle, které jsme si dali, a to ho unavilo? Vysálo to z života všechnu radost, když jsme neustále cítili, jak naše tělo tiká: čas na dítě, čas na dítě?

Pozitivní na tom rozhovoru bylo, že jestli jsem snad předtím měla určité obavy z toho, že Liam lehkomyslně zlomí Hannah srdce, ty se rychle rozplynuly. Liam si uvědomuje, jak na mně sestra visí, a co nejlépe se snaží tu mezeru vyplnit, což je dojemné. Samozřejmě tu nejsou žádné záruky, ale zdá se, že zatím jsou jeden druhému oddaní. Také si myslím, že pokud jde o mě, je trochu ostražitý, jelikož cítí, že každý, kdo mojí sestřičce ublíží, pocítí můj hněv.

Pravdou je, že jsem ve skutečnosti nechtěla odjet, ale kdybych zůstala, byl by život bez Aidena po boku nesnesitelný. Téměř jako bychom se rozešli. Takže jsem se musela zachovat jako velká holka a vyhubovat si. Buď se můžu cítit mizerně a tohle bude příšerný rok, nebo ho můžu využít k tomu, abych se někam posunula. Rozhodla jsem se, že se budu soustředit na seznámení s novými lidmi a naučím se nové věci. Vrátím se jako lepší člověk, obohatím svůj život a mnohem lépe porozumím světu za hranicemi své malé osobní bubliny.

Zatímco Aiden měl pocit, že mě v některých směrech svazuje, i já ho svazovala svými fobiemi. Jen při pouhém pomyšlení, že sedím v letadle, dveře se zavírají a jsem uvězněna při sebekratším letu, na mě jdou mdloby. Jednou jsem se odvážila na trajekt a měla jsem prvotřídní záchvat paniky. Byl to tentýž pocit uvěznění a bezmoci. Aiden přiznal, že to byl děsivý zážitek i pro něj, protože mě nikdy takovou nezažil. Nikdy mi nevyčítal, že možnosti našeho cestování tak omezuji, a mám-li být upřímná, nemůžu mu vyčítat, že využil tuhle příležitost. Snad ta výhra v loterii nebyla jen pouhá šťastná náhoda, ale zásah osudu.

Takže jsem tady. V poslední etapě na cestě k mému vlastnímu malému dobrodružství. Nicméně když vjíždím na rozlehlé nádvoří Le Château de Vernon, není na tomto místě vůbec nic malého a žaludek se mi začíná svírat nervozitou. Když jsem si ho prohlížela na Google Mapách, bylo těžké si představit měřítko a očekávala jsem útulný shluk stodol a hospodářských stavení, obklopujících hlavní dům. Tohle je spíš jako malá vesnice.

Zaparkuji vedle starého citroënu, a dokonce ještě než stačím zabouchnout dveře a protáhnout si ruce, nějaký hlas na mě anglicky zavolá.

„Právě včas na večeři!“ S úsměvem ke mně kráčí starší žena, elegantně oblečená v několika vrstvách pestrého oblečení. „Vítej, Fern, už jsem tě vyhlížela. Všichni mi říkají Dee-Dee.“ Široce se usmívá a vyzařuje z ní pozitivní energie.

Má lehký přízvuk, který nedokážu určit. Nicméně její angličtina je dokonalá. Obejme mě, jako bychom byly dlouholeté přítelkyně.

„Jaká byla cesta?“

„Velice příjemná, díky,“ odpovím dobrosrdečně.

„Není většího požitku než dopřát si trochu času o samotě na přemýšlení, že? Vždycky jsem měla pocit, že cesta autem může být poměrně očišťující.“

Přikývnu a jsem jí za to vřelé uvítání vděčná. Pomáhá mi to se uklidnit a jsem ráda, že jako prvního potkávám někoho, v jehož společnosti se okamžitě cítím uvolněně.

„V mládí jsme několikrát trávili prázdniny v oblasti Provence. Mám na ty dny pár úžasných vzpomínek a je příjemné se sem vrátit.“

Příjemné, zaznívá mi v hlavě, ale ne stejné.

„To je báječné. A přijíždíš právě včas. Další skupina návštěvníků dorazí zítra, takže dnešní večeře bude tichá. O tvá zavazadla se můžeme postarat později. Tudy.“

Obrátím se, abych zamkla auto, a ona na mě zavolá přes rameno.

„Tady není třeba nic zamykat. Brzy si zvykneš na klidnější život. Jsme příliš mimo, než aby sem lidé chodili pěšky, a auta obvykle slyšíme přijíždět ještě dřív, než vjedou na nádvoří.“

Přímo před poměrně impozantním sídlem se rozkládá staré nádvoří dlážděné kočičími hlavami a lemované obřími květináči, v nichž rostou úhledně zastřižené neopadavé jehličnaté keře. Rozhlížím se, snažím se představit si lidi, kteří zde stáli přede mnou, a ze všeho cítím historii. A vzrušení majitelů, když sem hosté po dlouhé a únavné cestě dorazili a přivezli novinky z cizích krajů.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Léto v Provence.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.