VRAŽEDNÉ LÉTO

Copyright © Oldřich Sobotka, 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7446-1

„Ani v povětří,

ani na dně oceánu,

nebo v nitru hory,

nelze nalézt místo,

kde by bylo možné se ukrýt před následky svých činů.

Plodem našich zlých činů je neodvratná odplata.“

„DHAMMAPADA“

(buddhistický kanonický text)

Prolog

Nic se nedělo.

Nebe mělo barvu zašlých cínových konvic ze sbírek regionálního muzea, bylo zatažené jako před potopou světa a mlčenlivé jako tibetský mnich. Z nízko navalených mračen vytrvale mrholilo a vzduch byl prosycený vlezlou vlhkostí, jež vzlínavě pronikala do každé skuliny.

Myriády kapiček vody šeptem dosedaly na hladinu řeky a při dopadu tiše ševelily jako kovové metličky na natažené bláně bubnu. Pneumatiky automobilů mlaskaly na vlhké vozovce a zlomyslně rozstřikovaly špinavou vodu z kaluží na chodníky, po nichž pospíchali chodci s rozevřenými deštníky. Mokré střechy domů připomínaly při pohledu shora lesklé hřbety tuleňů, báně kostelních věží se kovově blyštěly jako krovky zlatohlávků.

Nikdo nepřišel a nikdo neodešel.

Pootevřenou ventilačkou doléhaly do bytu v osmém poschodí panelového domu pouze ztlumené zvuky velké městské aglomerace. Zvuky zbavené ostrých hran a křečovité naléhavosti vytvářely charakteristickou městskou kulisu složenou z vrčení motorů osobních aut a rachocení těžkých náklaďáků. Občas do toho hlomozu zatroubil nervózní řidič, zahoukala spěchající sanitka či výstražně zacinkala tramvaj. Pomalu plynoucí čas odměřovalo – pravidelné vyzvánění kostelních zvonů.

Nikdo nepromluvil a nikdo neodpovídal.

Muž je zcela sám v bytě, který si narychlo pronajal přímo od realitního makléře. Bez diskuze zaplatil v hotovosti požadovaný nájem na tři měsíce dopředu, stvrzenku o zaplacené platbě záměrně nepožadoval, takže makléř naopak netrval na občance a osobních údajích, ani na sepsání nájemní smlouvy. Spokojil se pouhým stiskem ruky, předal muži klíče od bytu a diskrétně se odporoučel.

Ačkoliv má byt dva pokoje, muž strávil uplynulé tři dny pouze v malé kuchyni. Na podlaze leží karimatka a na ní pohozený spacák, u okna stojí skládací plátěné křeslo, jinak je pronajatý byt zcela prázdný. Důvod je jednoduchý, muž se svědomitě snaží, aby tady po něm nezůstala sebemenší stopa, žádný obal, žádné smítko, žádný vlas se zrádnou DNA. Proto má neustále na rukou tenké černé rukavice, všechny obaly od jídla pečlivě ukládá do batohu, vlhčenými ubrousky otírá po každém použití umyvadlo i záchodovou mísu v koupelně a pro jistotu si s sebou přinesl i akumulátorový minivysavač a každou hodinu s ním luxuje své okolí.

Přestože se usadil v kuchyni, celou dobu se stravoval výhradně z přinesených balíčků dehydrovaných potravin. Stačilo jen přidat vodu, díky samoohřevnému mechanismu se jídlo ohřálo i bez použití vařiče. Vybral si slepici na smetaně s těstovinami, zadělávané fazolky s vepřovým masem a dušené kuřecí maso se zeleninou. Na studeno ještě přidal žitný chléb, tuňáka v oleji, paštiku, rozinky, ovocný džem, kávové bonbóny a žvýkačky. Sousta zapíjel ochucenou a vitaminizovanou vodou ze dvou třílitrových vaků v bočních kapsách svého taktického batohu Phantom.

Líně se vlekoucí čas si krátil poslechem oblíbené hudby, pro změnu občas přeladil chytrý telefon na podcasty, aby si vyslechnul rozhovory se zajímavými osobnostmi, vehementní diskuze vzdělaných odborníků či rádoby zasvěcené komentáře upovídaných politologů.

V bytě přebývá už třetí den a pevně doufá, že pokud dnes všechno proběhne podle plánu, bude to i den poslední. Většinu času proseděl u okna a s dalekohledem v ruce pozoroval život v reprezentativním sídle, vzdáleném přibližně osm set metrů od jeho stanoviště. Na obou koncích rozlehlé zahrady se tam pyšně naparují dvě navlas stejné honosné vily, zdobené arkádami, balustrádami a byzantinskými věžičkami. K jejich impozantně vysokým vchodovým dveřím vedou velkolepá mramorová schodiště vroubená antickými sochami. Okázalá zahrada je kolem dokola obehnána vysokou zdí, zajišťující obyvatelům rezidence ochranu před vnějším světem a pocit naprostého bezpečí. Velice klamný pocit, neboť oba majitelé luxusních vil netuší, že přes veškerá bezpečnostní opatření jsou snadnými terči v dostřelné vzdálenosti pušky, čekající na svou chvíli v osmém patře vzdáleného paneláku. Muž má totiž u nohou položenou odstřelovací pušku, kterou si anonymně zakoupil na internetu a jež ho stála majlant. Puška má dlouhou hlaveň Walter a optický zaměřovač, takže střelec s ní může velice přesně střílet na vzdálenost přesahující jeden kilometr. Za předchozí dva dny už pozorně vysledoval denní program obou bratrů, dnes by měl tyto své poznatky přetavit ve skutečný čin.

Přiblížila se pátá hodina odpolední, a to je obvyklá doba návratu obou SUV do domovských stájí. Muž teď už sedí bez sluchátek na uších, mírně rozechvělý, nicméně plně koncentrovaný a připravený k akci. Cítí, jak adrenalin připravuje tělo na stresovou situaci, jak se mu zvedá tep a srdce zrychleně pumpuje krev do celého těla. Otevřel panelákové okno dokořán a do rukou uchopil odstřelovací pušku. Láskyplně ji potěžkal v dlaních jako něžný prs mladé dívky a opřel si ji o dvojnožku Caldwell. Ze své pozice má dokonalý výhled, a tak okamžitě zaznamenal, jak se k vysoké bráně na pravé straně ochranné zdi blíží SUV s nadutou trojcípou hvězdou na přední masce, pancéřovaný mercedes s neprůhlednými skly…

1.

V myšlenkách se vracím o pár měsíců zpátky do minulosti, kdy ještě zhola nic nenasvědčovalo tomu, že by se v létě měl stát v našem okolí nějaký zločin, natož skutečná vražda. Že by věci nakonec mohly dojít až tak daleko. Ve vzduchu byste ještě nezaznamenali žádný náznak, a přece už někde pod povrchem našich životů bublaly skryté vášně, zárodečné buňky pro Deset neprospěšných druhů jednání, jak je nazývá Buddha. Ta neprospěšná jednání počínají v naší mysli, projevují se pak prostřednictvím naší mluvy a pro uskutečnění špatných činů potřebujeme své tělo. Podle karmických zákonů příčin a následků jsou to právě naše myšlenky, slova a činy, které se otiskují v naší mysli a zasévají tak semínka našich budoucích osudů. V budoucnosti sklízíme, co jsme si v minulosti sami zaseli…

Zaparkovala jsem v boční ulici a vydala se městským parkem směrem k oranžové budově prosvítající mezi stromy. Tráva v parku byla svěží a nežatá, na ní se pestře vyjímaly barevné ornamenty sestavené zkušenými zahradníky z rozkvetlých kosatců, lilií, kakostů či hrachorů. Dobře naladění ptáci se radovali ze svých mláďat a vesele cvrlikali v korunách mohutných kaštanovníků. Širokou hlavní cestu vedoucí napříč parkem ozdobily zbrusu nové moderní lavičky, lákající k posezení roztoužené mladé milence, stejně jako dýchavičné penzisty s bolavýma nohama.

Organizátoři slavnostního otevření azylového domu pro matky s dětmi měli v ten den náramné štěstí. V polovině června bývá počasí všelijaké, o zásadní vliv se mezi sebou přetahují vrtkavé tlakové níže nad Balkánem či Pyrenejemi, ani bio předpověď nebývá nic moc, rozptylové podmínky jsou proměnlivé jako přízeň pohledných mužů, ale tahle sobota se nadmíru vydařila. Vymetená obloha připomínala azurové nebe na obrazech italských madon a na blankytné modři zářilo slunce jako čerstvě vyražený zlatý dukát. Zkrátka vydařený letní den jako vymalovaný laskavým malířem, den jako stvořený pro páchání dobrých skutků.

Mezi námi, moc se mi tam jít nechtělo, v noci jsem špatně spala a od rána mě bolela hlava, jako bych celou noc strávila na ochutnávce vína ve sklípku. K nápravě mého stavu nepomohla ani půlhodinová meditace, při níž jsem seděla na židli s páteří narovnanou jako oštěp, abych úzce propojila své tělo a mysl. Mysl je totiž nesena jemnými energiemi, jejichž proudění je závislé na energetických kanálech uvnitř těla. Pokud je kanál ohnutý nebo zkřivený, nemohou v něm energie hladce proudit a z toho vás rozbolí hlava. Tolik šedivá teorie, moje energetické kanály ji asi neznaly, a tak hlava bolela dál, ale musela jsem tam jít, společenské povinnosti nesmím zanedbávat, abych si nevysloužila pověst nafoukané slepice. To bych vážně nerada.

Nechtělo se mi tam jít také proto, že bezesporu přijde řeč na můj finanční příspěvek na stavbu, a já jsem ty peníze rozhodně nevěnovala proto, abych se svou štědrostí veřejně chlubila. Nejsem profláknutá umělkyně za zenitem ani jiná rádoby celebrita, takže nemusím svou dobročinnost dávat na odiv, aby se o mně psalo v bulváru. Dobrý skutek jsem vykonala prostě proto, že jsem to chtěla, že jsem cítila, že je to správné kosmické rozhodnutí.

Chápu, že městští úředníci byli rádi, že jsem jim vytrhla trn z bolavé paty, a proto mě budou vynášet do nebes jako sociálně citlivou mecenášku, oslavné chvalozpěvy ostatně patří k veřejným slavnostem stejně jako koleje k nádraží či lhaní k politikovi. Jenomže já se při veřejné prezentaci svého bohatství necítím dobře, já se před ostatními lidmi za svou zámožnost docela prostě stydím.

Stydím se před těmi, kterým nebylo šťastným osudem dopřáno tolik majetku jako mně a kteří mně to bohatství oprávněně závidí. Vžívám se do jejich pocitů, chápu je a ani za mák se jim nedivím, být na jejich místě, záviděla bych si taky. Hluboká majetková propast mezi námi je pro ně prostě nestravitelná, rovnost jako taková neexistuje, co svět světem stojí. Tuhle skutečnost ovšem ani já nezměním, nejsem pohádková zlatá rybka ani kouzelná babička s čarovnou hůlkou. Zkrátka a dobře, měla jsem v životě štěstí a řízením osudu jsem se ocitla na té bohatší straně. Tečka. Chápu, že řadu lidí ještě navíc pobuřuje, že jsem se o své milióny pranic nezasloužila, nevydělala jsem si je pilnou prací, nezískala je vynikajícími sportovními výkony ani jsem nevyhrála ve Sportce, jenom jsem zkrátka měla v životě štěstí. A pracovitého a podnikavého pradědečka.

Přišla jsem k oranžové budově, před níž už pro dobrou náladu vyhrával městský orchestr a jako vosy se rojili svátečně naladění muži v oblecích a ženy v květovaných letních šatech. A protože celé dění budou snímat televizní kamery a protože se v říjnu budou konat parlamentní volby, nepřekvapivě se dnes dostavila i politická elita v čele se samotným předsedou Senátu, toho jsem zatím znala jenom z televizní obrazovky. Mile usměvavý postarší elegán s bílými vlnitými vlasy, v dokonale padnoucím černém obleku a naleštěných černých botách. Vypadal upraveně, vychovaně a kvalifikovaně. Konzervativní muž ze staré školy, kterému byste bez obav svěřili svou malou vnučku, aby ji vzal na kolotoče.

Sympatický předseda Senátu si momentálně povídal se dvěma našimi regionálními papaláši, s krajským hejtmanem a brněnským primátorem. S nimi se pravidelně vídám na různých těch divadelních premiérách, charitativních koncertech, módních přehlídkách, vernisážích a jiných podobných společenských akcích, na kterých se setkává brněnská smetánka. Všichni tři muži byli očividně v dobré náladě, vyzařovala z nich radostná spokojenost ze solidně zajištěného živobytí v politice, každou chvíli se něčemu smáli a vůbec jim nevadilo, že pocházejí z různých politických stran.

Podívala jsem se na hodinky, zpomalila krok a trochu se porozhlédla kolem sebe. V šumícím davu jsem mezi řadou neznámých tváří zaznamenala i několik politických šíbrů, které pravidelně potkávám na všech podobných akcích. Se všemi politiky se dobře znají, vědí o všem, co se ve městě šustne, mluví šeptem o kuloárových informacích a tajuplně při tom mhouří oči. Tváří se důležitě a nenahraditelně, jako by byli skutečně důležití a nenahraditelní.

Většinu účastníků slavnostního aktu však tentokrát netvořili jako obyčejně muži, ale dostavilo se i barevné hejno načesaných žen z celé řady neziskovek, které se za veřejné peníze starají ve městě o obecné blaho. Se spasitelským svitem v oku halasně předstírají péči o sociálně vyloučené, o občanské minority či migranty, amatérsky radí, začleňují, integrují i jinak povznášejí. V jejich důležitých tvářích jsem četla nezměrnou hrdost na to, že právě ony jsou ty vyvolené konatelky dobra. A protože je většinou dobře znám, ve vzduchu jsem ucítila i pach síry z jejich podpásových praktik v zákulisním boji o dotační milióny.

Pomalým krokem jsem prošla shromážděným davem k improvizovanému pódiu. Sotva jsem tam dorazila, hudba přestala hrát, jako by muzikanti čekali pouze na můj příchod. Ale nedorazila jsem pozdě, nezdržovala jsem naplánovaný program, pouze jsem se zcela záměrně objevila na minutu přesně. Nerada na sebe totiž strhávám pozornost okolí, nemiluju plané povídání s cizími lidmi, ani za ty dlouhé roky jsem si ještě nezvykla na svou roli společensky velmi důležité osoby, které chce každý stisknout ruku, se kterou si chce každý trochu popovídat. A obávám se, že si na tu elitářskou roli ani nikdy nezvyknu, jsem totiž od přírody docela stydlivá osoba. Už na základce jsem se styděla vystupovat na veřejných besídkách a i dnes stále mívám trému ze setkávání s cizími lidmi. Nic se na tom časem nezměnilo, třebaže bych ráda byla troufalejší, drzejší, odvážnější. Kdo z nás by takový nechtěl být?

Zároveň se mnou vystoupili na nízké dřevěné pódium i tři již zmínění profesionální politici a snaživě vycenili své vybělené chrupy do televizních kamer.

Jako první se chopil mikrofonu primátor města. Srdečně přivítal zúčastněné dámy i pány a následně vysvětlil shromážděným divákům, že přestavbou budovy bývalé školní jídelny zaniklé základní školy získalo město azylový dům s devíti ubytovacími jednotkami. „V bezpečném prostředí a s podporou zkušených pracovníků se budou moci ženy i děti vzdělávat a připravovat na samostatný a plnohodnotný život. Jeden byt je navíc přizpůsobený potřebám lidí na invalidním vozíku!“ zdůraznil, hrdě se rozhlédl kolem sebe a protřepal si peříčka. Uhladil si pírka a v další části projevu nám znalecky popsal průběh výstavby.

Následovaly ještě krátké proslovy krajského hejtmana a předsedy Senátu a pak už primátor uvítal na pódiu významnou mecenášku azylového domu, paní Reginu Rohanovou, tedy mne. Naštěstí nezašel do finančních podrobností, čímž si získal mou přízeň. Beze slova jsem se uklonila přítomným a vyslechla nesmělý rezervovaný potlesk.

Po projevech politiků natáhla dvě děvčata v lidových krojích papírovou stuhu, třetí mladice přinesla na cínovém tácku čtvery nůžky, pro předsedu Senátu, hejtmana, primátora a moji maličkost. Přistoupila jsem k politikům, na povel primátora hudba zahrála tuš, my jsme si současně střihli do pásky a vzápětí jsme se podělili o odstřižené části. Azylový dům byl oficiálně otevřen!

Následovalo požehnání generálního vikáře brněnské diecéze, ušlechtile vyhlížejícího staršího muže oblečeného v černé klerice s kolárkem, důstojného jako lodní dělo na přídi plachetnice. „Při této příležitosti zvláště myslíme na dělníky, kteří tady namáhavě pracovali a v srdcích přitom cítili prostou radost nad tím, že přinášejí užitek svým bližním!“ Měla jsem jisté pochybnosti o prostých radostech v srdcích dělníků, přinášejících užitek svým bližním, ale budiž. Na závěr svého krátkého proslovu pan vikář ještě pokropil vstupní dveře svěcenou vodou, asi aby dovnitř nemohli vniknout upíři, a hromadně jsme vyrazili na prohlídku nového útočiště pro osudem pronásledované ženy.

Azylový dům se skvěl novotou, chodby byly čisté a voněly čerstvým vymalováním a dezinfekcí, dvoupokojové byty byly vkusně zařízené novým nábytkem a přímo lákaly k nastěhování. Přišlo mi, že nešťastným ženám v tísni budou bezesporu připadat jako dar spadlý z nebes a začnou věřit na zázraky. Pocítila jsem hluboké uspokojení ze záslužné investice, nesobecké jednání přináší pocit štěstí, pravil Buddha a měl pravdu. Moje životem otlučená a poškrábaná karma poněkud pookřála.

Po skončení prohlídky mě spolu s náměstkem primátora pro rozvoj města Brna odchytila televizní redaktorka s mikrofonem v ruce. Trestuhodně mladá dívka v krátkých letních šatech bez rukávů, s malým tetováním na pravém rameni, se nám slušně představila a zdvořile nás požádala o krátký rozhovor pro regionální televizní zprávy. Vypadala nadšeně a činorodě, vyzařovala z ní dychtivá touha uplatnit se v životě, možná je to její první zaměstnání, napadlo mě. Působila neopotřebovaně jako čerstvě vylíhlé kuře. Její prosba se nedala odmítnout.

Postavila si nás stranou a na její pokyn na nás zamířila kamera v rukou rozcuchaného mladého muže se stříbrnou náušnicí v levém uchu. Kameraman řekl: „Můžeme, Reni!“, na kameře se rozsvítilo červené světýlko a slečna redaktorka nám položila několik předem připravených otázek.

Náměstek primátora nejprve vysvětlil televizním divákům složitou genezi vzniku nového azylového domu: „Radnice původně počítala, že oprava budovy spolkne kolem deseti milionů korun. Bohužel náklady na stavbu se několikrát navyšovaly, takže nakonec se cena vyšplhala na takřka dvacet milionů. Problémy byly například se statikou domu, musela se udělat řada zajišťovacích prací nad rámec projektu, v domě se vyskytla dřevomorka. Po všech peripetiích je však stavba úspěšně dokončena!“

Mezitím se okolo nás již vytvořil hlouček zvědavců, jako vždycky, když se někde objeví kamera. Někteří lidé tomu lákání prostě nemohou odolat, objevit se v naživo v televizním pořadu je pro ně vrcholným životním zážitkem, na pár minut se cítí se být skutečnými televizními hvězdami. Nevěnovala jsem tomu shluku anonymních tváří valnou pozornost, ale pojednou jsem na sobě skoro fyzicky ucítila upřený pohled mladíka skoro delonovského půvabu, jenž se velmi podobal mému Karlovi za mlada. Pouze místo modrých očí na mě urputně zíral očima podmanivě hnědýma. Jeho pohled mě rušil, naplňoval neklidem a znervózňoval. Drzý, samolibý a nevychovaný klacek, pomyslela jsem si s pocitem nechuti k té jeho namyšlené krásné tváři. Nechtěla jsem se na něho dívat, ale přesto mi to nedalo, občas jsem pohlédla jeho směrem a naše zraky se k mé vyslovené nelibosti zkřížily.

„Financovali jste celou stavbu z vlastního rozpočtu?“ zeptala se důležitá redaktorka s patkou rezavých vlasů přes pravé oko. Bedlivějším pohledem jsem identifikovala tetování na jejím pravém rameni, znázorňovalo malou zelenou sovu.

„To jsme naštěstí nemuseli, městský rozpočet máme totiž dost napjatý. Ale podařilo se nám získat podporu z evropských fondů ve výši deseti miliónů korun,“ vysvětlil pan náměstek oblečený v kvalitním a jistě drahém obleku a při tom sdělení ani nemrkl okem, ani se nezačervenal. Nedodal, že provize za získání dotace činila obvyklých deset procent, tj. jeden milión korun pro firmu, která ty evropské dotace takzvaně umí zařídit, to znamená, že umí bezchybně vyplnit stohy dokumentů, a co je nejdůležitější, umí patřičně ovlivnit i rozhodování výběrové komise. A už vůbec se nezmínil o tom, že firma zpětně z té provize vyplatila jemu osobně dvě stě tisíc korun, jak je to v naší republice dobrým zvykem od doby, kdy jsme se stali hrdými příjemci dotací z evropských fondů. Nic na tom nemravném zvyku nemění ani skutečnost, že se u nás tak jako tak všechno vykecá a vrabci na střechách si už roky cvrlikají o korupci ve všech patrech politiky. Pro soudy pochopitelně jejich rozčílené cvrlikání není důkazem, to by vás museli chytit s krabicí od vína napěchovanou milióny a i potom kdoví jestli. Znáte to.

„A kde jste získali těch zbývajících deset miliónů?“ zeptala se zvídavá dívka s mikrofonem v ruce. Všimla jsem si, že má milé oči hnědozelené barvy.

„Deset miliónů nám na stavbu velkoryse poskytla zde přítomná paní Regina Rohanová!“

Ostřílený městský korupčník ukázal pěstěnou rukou na mou maličkost. Na jeho zápěstí jsem zahlédla drahé švýcarské hodinky. Možná pořízené právě z evropského příspěvku na přestavbu školní jídelny.

Slečna redaktorka polkla údivem a vykuleně se na mne zadívala, jako by na ulici potkala ledního medvěda se soudkem piva na krku. Ve výrazu její tváře jsem četla něco jako: Ta bláznivá ženská dala z vlastní kapsy deset mega na úplně cizí barák, a přitom na sobě ani nemá svěrací kazajku!

„Paní Rohanová, mohla byste říct naším divákům, proč jste tak velkodušně financovala tento záslužný projekt?“ zeptala se mě s trochu strojeným úsměvem v hezké tvářičce. Viděla jsem na ní, že pořád nemůže uvěřit tomu, že jsem se nezbláznila. Že nejsem šílená! Že ji zničehonic nepokoušu!

„Slečno redaktorko, ten důvod je velice jednoduchý,“ odpověděla jsem té televizní elévce. „Nevím, jestli znáte alespoň základy Buddhova učení?“

„Bohužel.“

„Nevadí. Tak tedy podle tohoto učení existuje Deset prospěšných jednání. Mezi ně patří, kromě jiného, štědrost, dělení se o získaný prospěch s ostatními a radost z prospěchu druhých. A protože se již dlouho snažím žít podle buddhistického učení, je můj dar snadno pochopitelný. Měla jsem v životě to štěstí, že jsem byla obdařena bohatstvím, a proto se o ně ráda dělím s potřebnými!“

Neřekla jsem jí, že mé štěstí bylo před mnoha lety zaplaceno hrozným neštěstím, protože mí rodiče zahynuli při havárii na zasněžené silnici na Vysočině, a já jsem tak jako jediná dcera zdědila majetek po svém pradědečkovi. Z pochopitelných důvodů jsem se také nezmínila o tom, že podle buddhistického učení existuje i Deset neprospěšných druhů jednání, jímž se občas nevyhnu ani já. V manželství rozhodně nejsem šťastná, vdávala jsem se příliš mladá a nezkušená, to by bylo na dlouhé povídání, nicméně citově ani tělesně rozhodně nestrádám. Nejsem žádné neviňátko a ty občasné prohřešky proti správnému životu se snažím kompenzovat, seč mi síly a finance stačí. Buddhistické učení nás totiž pro naše hříšné jednání nezatracuje, nezná peklo ani očistec, naopak nás povzbuzuje k Deseti jednání prospěšným, jimiž můžeme kompenzovat svá občasná lidská pochybení a vyspravit si tak popraskanou karmu, abychom se nestali v příštím životě třeba žížalou.

„Promiňte mi zvědavou otázku, ale jakým způsobem jste byla obdařena bohatstvím?“ vyzvídala televizní dívka s údivem rozevřenýma očima. Asi má tu zvědavost v popisu práce. Nebo se jí ta otázka jenom zcela přirozeně vylíhla v hlavince. Na jejím místě bych se asi taky zeptala.

„Moji rodiče restituovali v centru Brna čtyři nájemní domy, které postavil maminčin dědeček za první republiky. Po jejich tragické smrti jsem je zdědila já. Dnes mají ty domy stamiliónové hodnoty a přinášejí mi roční výnos v řádu dvaceti miliónů. Já sama nemám velké životní potřeby, a tak se snažím pomáhat všude tam, kde si myslím, že je to zapotřebí. A azylový dům pro matky s dětmi jednoznačně patřil k mým prioritním projektům.“

„Projektům?“ Slečna redaktorka na mě vytřeštila své hnědozelené oči plné naprostého nepochopení. „Znamená to, že jste takhle už financovala více projektů?“

V jejím hezkém obličeji jsem četla svou psychiatrickou diagnózu: Ta ženská je snad ještě šílenější, než jsem si myslela!

„Jistě, slečno, ale to tady snad nemusíme probírat!“ vykázala jsem ji do patřičných mezí. To by mi tak ještě scházelo, zpovídat se před kamerou nějaké mladé koze a za pár dní po odvysílání budu mít každý den desítky telefonátů s naléhavými žádostmi o příspěvky na nejrůznější bohulibé účely. Nebo se objeví další vyděrač, jako ten, co mi poslední dobou jednou týdně vyhrožuje smrtí, pokud mu nepošlu tisícovku.

„Omlouvám se vám, paní Rohanová!“ překvapila mě mladá redaktorka svým kajícným tónem. „Opravdu jsem nechtěla být příliš dotěrná. Ale musím vám říct, že vaši dobročinnost hluboce obdivuju! V životě jsem se ještě nesetkala s takovou ženou, jako jste vy!“ pronesla s náhlou srdečností a její pohled byl čistý a jasný.

Zajímavá proměna. Zajímavá dívčina. Podcenila jsem ji. Zřejmě nebude tak povrchní, jak se na první pohled zdála.

„Děkuji vám oběma za rozhovor a mějte hezký den!“ Dívka pokynula rukou kameramanovi, ten vypnul kameru, červené světýlko zhaslo a náš rozhovor skončil. Kladný dojem byl pryč, dostala jsem kopřivku z toho jejího otrockého překladu anglického Have a nice day! Asi stárnu! Stává se ze mě malicherná baba.

Čekal na mě ještě slavnostní raut v jídelně azylového domu, kde budou nepřítomní stavební dělníci pojídat našimi ústy plody své práce. Tak to přece na světě chodí, ne?

2.

Luxusní bílý Mercedes AMG plavně přišuměl na travnatou louku sloužící při každém fotbalovém utkání v Petrovicích jako provizorní parkoviště. U vjezdu seděl na skládací židličce opálený mladík v bílém tričku a kraťasech, na hlavě měl zelenou bejsbolku s kšiltem dozadu, obě paže mu zdobilo módní tetování, v pravé ruce držel trhací bloček se žlutými papírky. Jakmile poznal řidiče, tvář se mu roztáhnula do širokého vítacího úsměvu a pokynul rukou, aby jako jel klidně dál. Karel Rohan je čestným občanem Petrovic, parkovné platit přirozeně nemusí stejně jako předseda fotbalového klubu, pan starosta, pan doktor nebo pan farář.

Karel Rohan zaparkoval svůj vůz do nejbližší mezery v řadě aut a přešel přes silnici ke vchodu na fotbalové hřiště. Vypadal stejně skvěle jako jeho automobil: vysoký chlap s mírně prošedivělými vlasy a veselýma modrýma očima v sympaticky řezané tváři. Ve světlém letním obleku od Armaniho a slunečních brýlích Ray Ban tady sice působil poněkud nepatřičně, nicméně ve své rodné vesnici je vždycky velmi srdečně vítán. Zná tady každého obyvatele, každou cestičku, každičký kámen. Je tady zkrátka doma a právě kvůli sentimentální lásce ke svému rodišti se snaží vylepšovat kvalitu života v Petrovicích, co mu síly stačí. A nejenom síly vlastní, ale i síly celé řady vlivných kamarádů sedících v důležitých úřadech, kde se rozhoduje o přidělování mnohamiliónových dotací.

Díky svým známostem již dokázal zařídit dotaci na kanalizaci v celé vesnici. Dotaci na rozvod zemního plynu. Dotaci na čističku odpadních vod. Dotaci na nový hasičský vůz pro dobrovolné hasiče. A poslední úspěch – ministerská dotace na rekonstrukci fotbalového hřiště. Nová tribuna, nové šatny i nový trávník. Vesnické škvárové hřiště se tak proměnilo v moderní fotbalový stadion, jaký nemají ani leckde v okresních městech. A právě dnes, na konci června, dojde ke slavnostnímu otevření tohoto fotbalového svatostánku, jenž bude více než důstojně pokřtěn přátelským utkáním s prvoligovou Zbrojovkou. A to hrají místní kopálisti pouze okresní přebor. Není těžké uhodnout, kdo i tenhle zázrak nad zázraky dokázal zařídit!

Okolí zatím ještě uzavřeného hřiště se již hemžilo svátečně oděnými vesničany. Někteří chlapi si dokonce uvázali kolem krku kravaty, postarším ženám ozdobily hlavy čerstvě vykouzlené kreace z místního Hair salonu. Pro dobrou náladu vyhrávala dechová hudba místních hasičů a všude pobíhaly malé děti s reklamními balónky. Před zeleně natřenou vstupní brankou na stadion postávala dvě pohledná děvčata v tradičních petrovických krojích a v rukou držela nataženou bílou pásku, kterou bude Karel Rohan spolu se starostou Vojtou Šantrůčkem přestřihávat.

Dnešní sportovní odpoledne bude pochopitelně velkolepým svátkem pro celou dědinu a nesporně si zaslouží zvláštní stránku ve vesnické kronice, o kterou s láskou pečuje emeritní učitelka češtiny na místní základce, paní Jarmila Příhodová, která kdysi učila i školáka Karla Rohana. Dějiny obce se dnes budou z gruntu přepisovat, neboť ještě nikdy v historii žádné prvoligové mužstvo do Petrovic nezavítalo. Na tento významný den budou chlapi v místní hospodě ještě dlouhá léta vzpomínat jako na zcela mimořádnou událost, srovnatelnou snad jenom s návštěvou pana Masopusta, jenž tady před pár lety zavzpomínal na světový šampionát v Chile i na zisk mistrovského titulu brněnskou Zbrojovkou.

Pokud jste někdy žili na vesnici, tak velice dobře víte, že nedělní odpoledne tady patří fotbalu. Mistrovské utkání prvního mužstva je záležitostí nejenom sportovní, ale zároveň i společenskou. Tady potkáte všechny své známé a přátele a dozvíte se, co zajímavého se na dědině v poslední době stalo i nestalo.

Petrovičtí fanoušci si dají pivo v kelímku a hlasitým pokřikem budou povzbuzovat domácí mužstvo. Rozhořčeně budou spílat rozhodčímu při každé i zdánlivé chybě a bouřlivě se zaradují ze zaslouženého vítězství domácích. Po případné prohře nemilosrdně zkritizují trenéra, špatnou sestavu, mizernou taktiku i nemožný výkon uplaceného sudího.

Přítomné ženy se bez většího zájmu o směšné kopání do kulatého nesmyslu sdruží do debatních kroužků a nad barevnými limonádami semelou živé s mrtvými. Kdo s kým nově chodí a kdo se s kým rozešel, kdo komu zahýbá, která očekává dítě s neznámým otcem, kdo se v hospodě zase opil pod obraz.

Mladá generace si najde zábavu podle svého naturelu, kluci budou napjatě sledovat hru svých vesnických idolů, děvčata vytvoří brebentící skupinky řešící ryze dívčí problémy.

Sotvaže se Karel Rohan objevil u vstupu na stadion, přichvátal k němu celý houf kamarádů, které vždycky potěší, když sem jednou za čas přijede na návštěvu. Neobdivují ho jenom kvůli tučnému kontu, ale hlavně kvůli tomu, co záslužného už pro svou obec vykonal. Karel Rohan si v Petrovicích naopak užívá svého postavení významného muže, jenž ve velkém světě nezpychnul a nikdy nezapomněl na to, kde se narodil. Tady se cítí šťastně a spokojeně, sem k němu nedoléhají tíživé starosti z jeho brněnského života.

S petrovickými kamarády si zavzpomíná na dětská léta, na klukovské lumpárny, na školní alotria. Kamarádi jsou dnes pochopitelně prostornější, ubyl jim vlasový porost, a naopak přibyly vrásky. První drobné vrásky se ostatně již objevily i na pohledné tváři proslulého lamače dívčích srdcí Karla Rohana. Nejedna petrovická mamina si ve své tajné truhlici uchovává něžné vzpomínky na romantické nepřístojnosti s nejhezčím petrovickým šohajem. Jejich tehdejšímu idolu vlasy jen lehce prokvetly šedinami a tento šedivý melír interesantně ladí s jeho nebesky modrýma očima a chlapeckým úsměvem, jak se zalíbením konstatují jeho místní obdivovatelky.

Dechovka vyhrávala o sto šest, pak na čísi povel hudba skončila, starosta Šantrůček vzal do ruky mikrofon a pronesl krátký projev, ve kterém květnatě vychválil zásluhy Karla Rohana o nové hřiště a vůbec o nebývalý rozvoj Petrovic v posledních letech. Ozval se frenetický potlesk a někdo z davu zakřičel: „Ať žije náš Kája!“

Karel Rohan jen tak zlehka pokynul zdviženýma rukama, jako že přece neudělal nic mimořádného, to by udělal na jeho místě každý, kdo by měl kamarády na patřičných místech tam nahoře, kde se velkoryse rozdávají milióny z kapes daňových poplatníků.

Potlesk dozněl, oba slavnostní otvírači dostali do rukou nůžky, společně střihli do pásky a ustřiženou pásku i s nůžkami položili na naleštěný tácek v rukou dívky, která k nim za tím účelem právě přikvačila.

Při pohledu na ni se Karlu Rohanovi zatajil dech. Kde se tady na dědině vzala taková exotická krasavice? Krásnou snědou tvář rámovaly polodlouhé zvlněné vlasy barvy havraního peří. V jemně modelovaném obličeji svítily porcelánově bílé zuby obkroužené smyslnými rty. Nad rozesmátýma temnýma očima se klenuly odvážné oblouky uhlově černého obočí. Přitažlivé dívčí tělo sice skrývalo bílé tričko a krátká červená sukýnka, nicméně dalo se tušit, jaké umělecké dílo vytvořil neznámý autor v návalu božské inspirace. Dívka se na oba pány vesele zazubila a bez jediného slova odkráčela s táckem v ruce směrem ke klubovně. Dopřála tak všem mužům pohled na vlnící se zadeček a skvostně tvarované nohy na vysokých podpatcích. Všichni chlapi v širokém okolí strnuli a jako jeden muž fascinovaně zírali – tím jediným možným směrem.

„Stvořiteli se dílo vydařilo!“ konstatoval starosta Vojta Šantrůček, pokyvuje labužnicky hlavou. Tak, tak, přitakali ostatní pánové unisono, stále ještě uchváceni přeludem, jenž se vzdaloval.

„Kdo to je?“ otázal se Karel Rohan jako v transu. „Že jsem ji tady ještě neviděl?“

„To je Dáša Burdová, je tady návštěvě u starýho Nováka, co má hospodu na návsi. On je to Dášin strýc nebo něco takovýho. Dáša je sirota, žije v Brně, ale občas za ním přijede na návštěvu, aby nafasovala přírodní proviant. To víš, tady máme všechno bio, to není jako u vás, ve městě.“

Dále už slavnostní otevření hřiště probíhalo podle předem stanoveného programu jako taková správná vesnická veselice. Celý trávník pod tribunou byl zaplněný dlouhými dřevěnými stoly s lavicemi, k nimž se teď posadili diváci, aby si k fotbalu dali pivo nebo opečenou klobásku. Místní řezník Jan Vokurka, mohutný chlap oblečený v bílo-červeně kostkované zástěře, dodal na dnešní slavnostní den gratis nejenom klobásky, ale i selátko, které se opodál pozvolna otáčelo na rožni a vábně vonělo, až se sbíhaly sliny. Pro milovníky sladkostí se na několika odkládacích stolech navršily tuny koláčků, které na dnešní sváteční příležitost napekly ženské z vesnice, podobně jako pečou na všechny svatby či pohřby, hody či dožínky.

V přízemí nově postavené tribuny si hostinský Novák udělal improvizovaný výčep a přes otevřené okno podával čepované pivo a limonádu, pro dnešek taky úplně zadarmo. Za pultem mu pomáhala zvládat nával žíznivých zákazníků usměvavá Dáša Burdová, zářící jako černá perla.

Po krátkém čekání vyplněném vtipkováním hlasatele vyběhli na hřišti tři rozhodčí ve žlutě kanárkových dresech a jim v patách, provázeni nadšeným potleskem a pokřikem obecenstva, i obě fotbalová mužstva. Všichni hráči se seřadili čelem k tribuně, sborově pozdravili natěšené diváky, kapitáni si vyměnili klubové vlajky a hlavní rozhodčí vyhodil do vzduchu kovovou desetikorunu, aby mužstvům vylosoval strany a držení míče.

Hráči obou mužstev se rozběhli na svá místa, rozhodčí zapískal na píšťalku a hra mohla začít. Místní fotbalisté se za mohutného fandění domácího publika překonávali ve snaze a obětavosti, aby nakonec utkání s prvoligovou Zbrojovkou překvapivě zremizovali 2:2. Petrovičtí občané se jali bujaře oslavovat otevření nového hřiště, jedlo se a pilo, co hrdlo ráčilo, do toho břeskně vyhrávala hudba a vyzpěvovat se bude jistě dlouho do noci. Na jižní Moravě se lid ještě stále umí radovat ze života.

Karel Rohan měl plnou hlavu nádherné Dáši Burdové. Posadil se ke kamarádům nedaleko od výčepního pultu, bavil se s nimi a zároveň sledoval průběh fotbalového utkání. Jeho pohled však co chvíli zabloudil za pult, kde se v mužském obdivu koupala mladinká Dáša s výrazem klášterní novicky ve tváři. Možná si trochu fandil, ale občas měl dojem, že i ona sem tam koukla jeho směrem.

U řezníka Vokurky si dal ořez ze selátka a zašel si k pultu pro pití. Našlapoval zlehka a sebevědomě jako dobře živená šelma.

„Zdravím srdečně, krásná šenkýřko!“ pronesl sebejistě.

Půvabná výčepní tázavě pozvedla řasy. „Co si dáte?“ zeptala se hlasem provoněným santalovým dřevem.

„Prosil bych jednu nealko limonádu!“ požádal s podmanivým úsměvem, jako by existovala i alko limonáda. Vtipnost mu nikdy nedělala potíže, už dávno se přesvědčil o tom, že se ženy rády smějí a v dostizích o svou přízeň jednoznačně dávají přednost mužům vtipným.

„Žlutou nebo červenou?“ zeptala se Dáša Burdová s mírným pousmáním a zabodla do něho uhrančivé černé oči.

„Třeba žlutou.“

„Taky mám radši žlutou!“ pronesla dívka jen tak mimochodem, jako by naznačovala jakési duševní spříznění. Ale třeba tím vůbec nic nemyslela, řekla to jen tak, aby řeč nestála, a on si jenom trochu moc fandí.

„Už vám někdo řekl, že by kvůli vám dokázal zabít i pohádkovýho draka?“ otázal se Karel Rohan, zatímco kráska točila limonádu.

„Proč by to, prosím vás, dělal?“ udiveně zakroutila hlavou.

„Aby vás zachránil z jeho spárů, protože jste krásná jako princezna sulejmánská!“

Dívka pozvedla své dokonalé obočí, v hlubině jejích očí se cosi zablesklo, ale na lichotku neodpověděla. Podala mu natočenou limonádu a zeptala se: „Máte ještě nějaké přání?“ Z jejích svůdných úst zazněla ta otázka skoro provokativně.

„Já bych těch přání měl!“ povzdechl si Karel Rohan trochu afektovaně. „To byste se možná až divila! Ale prozatím se spokojím s tou žlutou limonádou,“ řekl, naznačuje tak možné pokračování konverzace v budoucnosti.

„Myslím, že bych se ani moc nedivila,“ odtušila dívka dvojsmyslně a věnovala mu neodolatelný úsměv, v němž snad probleskl i jakýsi neurčitý příslib.

Svou koketností ho mátla. „Myslíte?“ zeptal se.

„Myslím. Někdy!“ Perlivě se zasmála sama pro sebe. „Aže si radši nedáte pivo? Vy dnes ještě jedete zpátky do Brna?“ zeptala se Dáša Burdová a jemu se zazdálo, že v jejím hlase zaslechl určité zklamání. Nebo mu to opět jenom tak připadalo? Přání bylo otcem myšlenky?

„Jak víte, kde bydlím?“

„Kdo by to tady nevěděl? Vy jste přece ten pověstnej pan Rohan, slavnej petrovickej rodák s bílým mercedesem! Tady vás zná každej!“

„To jsem rád, že mě znáte i vy!“ pravil Karel Rohan potěšeně. „Ale bohužel dnes musím opravdu ještě zpátky do Brna. Mám tam ještě nějaký vyřizování. Škoda,“ dodal se zdůrazněným smutkem.

„To teda máte smůlu, to vám řeknu,“ politovala ho. „Tady to bude dneska žít až do rána!“

„To si umím dobře představit. Vždyť jsem tady vyrostl. Rád bych dnes zůstal, ale bohužel to fakt nejde! Ale kdybych tady zůstal, rád bych vás pozval na skleničku,“ zadíval se jí přidrzle do očí.

„A to já bych se nechala pozvat!“ zacvrlikala dívka a pohlédla mu do očí natolik vyzývavě, že se v té jediné chvíli navždycky propadl do pekla toužení po její kráse, po její nevinné mladosti.

„Tak co s tím uděláme?“ otázal se omámeně jako tropický motýl, jenž zabloudil do květu jedovaté orchideje.

Zasmála se rozmarně jako dítě. „To vám, milej pane Rohan, neporadím! Na to musíte přijít vy sám!“

„Možná bych věděl…“ naznačil tajuplně.

Dívka na něho zvědavě pohlédla.

„Vy taky bydlíte v Brně, že?“

„Jak to víte?“

„Tady se ví všechno.“

„Všechno snad ne!“ zatvářila se polekaně. V předstíraném úleku vypadala rozkošně.

„Tak skoro všechno,“ připustil.

„Co se tady neví?“ Dáša Burdová ho vyloženě provokovala.

„Třeba váš telefon…“

„To není žádný tajemství – 606765435,“ vysypala ze sebe schválně hodně rychle a zvonivě se rozesmála jeho rozpakům. Správně vytušila, že si v té rychlosti nedokáže její číslo zapamatovat. Její pobavení bylo nefalšované.

„Mohla byste mi to číslo pro jistotu zopakovat?“ zeptal se nejistě.

„Panáček dvakrát nekáže, potřetí prdel vokáže! Znáte to, ne?“ Rozesmála se jako hrdlička. Očividně z něho měla legraci.

Karel Rohan vytáhnul z kapsy saka svou vizitku a propisovačku. „Pěkně prosím, smutně koukám!“ požádal ještě jednou, pro změnu zkormouceným hlasem, s hraným pohledem smutného muže.

Strojeným smutkem ji rozesmál. „Tak dobře, ale zcela výjimečně a pro starší pány hodně zpomaleně: 606 765 435.“

Tentokrát si stačil číslo zapsat. „Díky moc. Jste zlatá!“ rozzářil se spokojeně.

„Není zač! Doufám, že to číslo nezneužijete a nebudete mi volat jen tak pro nic za nic. A když už, tak jenom v případě krajní nouze nebo zdravotního kolapsu!“

„Nebojte se. Slibuju. Jsem gentleman ze staré školy!“

Zatvářila se pochybovačně. „Jenom aby!“

3.

Červencové jitro bylo tiché a svěží. Azurově modré nebe bez jediného mráčku slibovalo horký den, jako stvořený pro líné povalování na přehradě, střídané ochlazujícím plaváním v mírně nazelenalé vodě a popíjením vychlazeného piva třeba na zahrádce U Šuláka. V takové bohem požehnané dny se na lesklé vodní hladině objeví elegantní plachetnice i usilovně veslující muži na štíhlých skifech. Z přístaviště vyrazí na pravidelné trasy bachraté výletní lodě, jež na své pouti po vodní nádrži budou výstražně troubit na odvážné plavce usilovně kraulující z jednoho břehu na druhý. Na travnatých březích budou na dekách chytat bronz krásné dívky v odvážných plavkách i dívky méně krásné v plavkách neméně odvážných. S nimi budou flirtovat vysvalovaní mladíci s drzými obličeji a milostný osud budou pokoušet i nesmělejší mládenci spíše intelektuálního zaměření.

Katka Smolíková sice bydlí nedaleko od přehrady, přesto však nemá ani pomyšlení na ochlazující vodní ráj s rozpalujícími mladíky. Sedí doma u rozevřeného notebooku a její pomněnkové oči působí jako dvě smutné noty utržené z blues. Vypadá sklíčeně, jako by právě přišla na zradu svého mládence a nedokázala se s ní vyrovnat. Ve skutečnosti nemá žádného mládence, jenom je hluboce nešťastná, protože jí tragicky zemřela milovaná sestra a ona teď usilovně přemýšlí, jak najít a potrestat viníky její smrti. Na pohled sice působí křehce a zranitelně, přesto v ní dřímá jakési urputné odhodlání, snad způsobené magickým vlivem černé pavoučice s bílým křížem na zádech, kterou má vytetovanou na pravé polovině zadečku, těsně pod gumou bílých kalhotek.

Sedí zamyšleně nad klávesnicí počítače a v duchu si mumlá sama pro sebe: Najít ty jejich baráky přece nemůže být zase tak těžký! Co to o nich Terka říkala? Jsou to dvě honosný vily, okázalý jako jsou vily boháčů v Toskánsku. Samý věžičky a arkády, vstupní mramorový schodiště jsou vyzdobený sochama jako na zámku. Obě vily jsou posazený v obrovský zahradě obehnaný hradbama. Na každý straně těch hradeb je vysoká brána, že by jí prošel mahárádža na slonovi.

Pokud teda ségra náhodou nekecala! krotí Katka svůj počáteční optimismus. Terka si skutečně dost často vymýšlela a ne vždycky rozlišovala mezi svými barevnými sny a přízemní skutečností. Mezi pravdou a lží měla jen tenkou hranici, tahle slabůstka už jaksi patřila k její netuctové osobnosti, některým mužům dokonce připadala zajímavě roztomilá. Nebo roztomile zajímavá.

Terka už odmalička vypadala jako princezna z pohádek, dlouhý zvlněný vlásky v barvě zralýho pšeničnýho pole a veliký oči modrý jako chrpy na tom poli. Říkají, že já jsem jí teď dost podobná, asi jo, ale nemám ten její drajv, tu spalující touhu prosadit se a být krutě bohatá. Pamatuju si, jak se už jako školačka ráda nakrucovala před zrcadlem, líbila se sama sobě, nemohla se na sebe vynadívat. To jsou mý první vzpomínky na ni, bylo mi pět let a jí už bylo deset. Už to byla má okouzlující velká sestra, která mě každej den vyzvedávala ze školky. Vzhlížela jsem k ní coby mý ochránkyni a cítila jsem jistotu ze stisku její velký ruky. Tím stiskem mi říkala: Já jsem tady a budu tady napořád! Jsem tvoje ségra, se mnou se nemáš čeho bát! Nikdo ti nemůže ublížit!

Bydleli jsme s našima v třípokojáči na sídlišti, a tak jsme měly s Terkou společnej pokoj. Každej večer jsem k ní před usnutím mohla přijít do postele a přitulit se k ní. Přitulit se k tý mý velký a krásný sestře. Vzala mě kolem ramen a já jsem se k ní přitiskla hlavou do klíční jamky, dýchala jsem její vůni a pak jsme si povídaly. Vlastně mnohem víc povídala ona, já jsem spíš s otevřenou pusou naslouchala jejím školním příhodám a fantastickým plánům. Pamatuju si, že v těch deseti letech si byla stoprocentně jistá, že jednou z ní bude slavná herečka, a protože je krásná, tak bude hrát samý princezny a jednou si vezme za muže mladýho krásnýho milionáře a bude jezdit po městě ve velikým červeným autě…

Stop!, nekompromisně přerušila tok Katčiných vzpomínek černá pavoučice Sabrina. Chtělas přece hledat baráky těch dvou hajzlů! Tak neztrácej čas a nevracej se pořád do minulosti jako nějaká sentimentální krůta!

Zasněná Katka Smolíková sebou polekaně trhnula. Sabrina má pochopitelně pravdu, rozhodně jí nemínila odporovat, vždyť právě proto si ji nechala vytetovat, aby jí radila, aby ji povzbuzovala, aby jí dodávala odvahu. Maorové si na válečné stezce dodávali odvahu právě tetováním. Poslušně se vrátila od vzpomínek do skutečnosti, napila se minerálky a rozhodným pohybem klikla na ploše notebooku na ikonku Google Earth…

4.

Po lehkém obědě, míchaná vajíčka a krajíc chleba s máslem a pažitkou, vyšla Katka Smolíková na parkoviště před domem, kde na ni čekala deset let stará červená Fabia, rodinné auto, které jí zůstalo jako památka po rodičích. Odemkla vozidlo, usedla za volant, otočila klíčkem zapalování, motor se kašlavě rozběhl a Katka odstartovala na první etapu své pouti za spravedlností, na obhlídku naduté rezidence se dvěma vilami, kterou dnes ráno našla s pomocí Google Earth na mapě Brna. Právě tam zahájí svou trestnou misí, třebaže prozatím neměla ani ponětí, jaké budou její další kroky a co všechno se nakonec stane.

Netušila, jaká tajemství při svém putování odhalí!

Jakou zkázu uvede do pohybu!

Měla jenom své odhodlání a tu černou pavoučci s bílým křížem na zádech, kterou jí ještě ve Skotsku vytetoval Kendrick. Byla však skálopevně přesvědčená, že jakmile se jednou vydá na cestu, spontánně už budou přicházet nové a nové nápady, jak postupovat dál, a po tom řetězci bude postupovat tak dlouho až… Až co vlastně?

Při řízení auta se jaksi automaticky opět ponořila do vzpomínek na milovanou sestru.

Ve čtrnácti letech se Terka zúčastnila v Jičíně finále soutěže Dívka roku 2007, soutěže krásy vypsaný pro holky od třinácti do patnácti let. Když si vzpomenu na sebe v tom věku, tak bych se na takovou soutěž nikdy nepřihlásila. Nikdy bych se nedokázala veřejně předvádět jako má ségra. Zato Terka se na takový soutěži cítila jako ryba ve vodě, byl to svět, o kterým odmalička snila, tady mohla svou krásou všechny oslnit. Hned po skončení soutěže jsme celá rodina jeli společně domů, teda bez Kuby, kterej se musel vrátit zpátky k útvaru. V autě jsem se Terky zeptala, jaký to pro ni bylo, když ji vyhlásili jako vítězku. Kačenko, vůbec jsem to nečekala, vyrážela ze sebe přerývaně a šťastně se přitom smála. Co si pamatuju, tak Terka se imrvére něčemu smála. Ten její smích slyším v uších pořád, ten její radostnej smích se nedá jednoduše vymazat klávesou delete, ten už mně ve vzpomínkách zůstane na furt...

Masivní hradby, které se před Katkou Smolíkovou náhle vynořily, působily ještě mnohem mohutněji než ráno na obrazovce počítače. Ohromeně hleděla na vysokou zeď, jež se před ní táhla do vzdálenosti snad sto metrů. Její výšku odhadla na dobré tři metry. Na bližším rohu se ostře lomila a končila až na břehu řeky. Tam za tou ochrannou zdí žijí oni, viníci Terčiny smrti! S podivnou tísní se zastavila před odbočkou vedoucí k vysoké bráně na kratší straně hradeb. Při pohledu na bránu si maně vzpomněla na maháradžu na slonovi. Dvě kamery umístěné nad bránou mířily k zemi a nepodplatitelně hlídaly vstup do pevnosti.

Vystoupila z auta a pomalým krokem se vydala na výzvědnou procházku okolo zdi vystavěné z bíle vyspárovaných červených cihel, z jakých se stavěly středověké hradby okolo toskánských měst. Zeď se domýšlivě tyčila do prostoru, jistá si svou nedobytností.

Ti majitelé musí mít pořádný bobky u zadku! Asi moc dobře vědí, proč se musí schovávat za takovou zdí!

Vzápětí jí zatrnulo: Jak se ale já dostanu do takový nedobytný pevnosti? Veškerá představivost náhle selhávala. Zachvěla se, jak jí malomyslnost přejela ledovými prsty vzadu po krku. Pomalým krokem obešla hradby po celé délce až na opačný roh, kde se vysoká zeď opět lomila a končila na břehu řeky. Pátravě se rozhlížela kolem sebe, ale nikde nespatřila ani živáčka. Okolí bylo tiché a mrtvé jako krajina po bitvě, pouze blízkým kamenitým řečištěm netečně proudila tmavá voda a hypnoticky šuměla.

Po chvilkovém rozhlížení Katka usoudila, že tady už nic nového nezjistí, a vydala se loudavým krokem zpátky ke svému autu. Hledanou pevnost těch vrahů si zvenčí prohlédla, zapůsobila na ni hrozivě nepřístupně, ale co teď s tím? Co by měla udělat dál? V polovině cesty k autu si vzpomněla na hlášku kamarádky Monči s růžovým čírem, že nejvíc informací se člověk dozví v hospodě. Změnila proto původní směr svých kroků a místo k autu zamířila k nedalekému hostinci Pod Lípou.

V časném odpoledni zela venkovní zahrádka prázdnotou, pouze u jediného z venkovních stolů sedělo nad rozpitými půllitry několik očividně stálých hostů, kteří dávali přednost přátelskému posezení ve stínu mohutné lípy před nezdravými pohybovými aktivitami pod palčivými slunečními paprsky.

Katka Smolíková vešla na zahrádku, vychovaně pozdravila, přátelsky se na pivní skauty usmála a usadila se k vedlejšímu stolu. U letitého pajdajícího číšníka si objednala kofolu a dychtivě se zadívala ke stolu štamgastů, u něhož seděli čtyři muži důchodového věku. Všichni popíjeli pivo ze skleněných půllitrů s emblémem Starobrna, všichni měli tváře jako prohrané bitvy a jejich ruce opotřebované celoživotní prací byly plné jaterních skvrn. Silně prořídlé vlasy vykazovaly různé odstíny šedi a jejich majitelé si své drahocenné zbytky podle potřeby sčesávali jako přehazovačku dopředu či na stranu, aby zakryli prosvítající růžové lebky. Všichni měli na sobě vybledlé laciné džíny a v ušmudlaných tričkách vynikala jejich mocná břicha starších pánů. Vášnivě diskutovali o důležitých světových problémech, o nichž ve skutečnosti nevěděli zhola nic, a o to silněji gestikulovali a překřikovali se.

V dívčině výrazu se zřejmě zračila jakási dychtivá výzva a touha po společnosti, neboť jeden z ohnivých diskutérů, ten v šedivém tričku s nápisem Seru na potisk!, kterého oslovovali jako Vaška, se na ni obrátil, vychovaně ji pozdravil a otázal se, co ji přivedlo do jejich hospody.

„To je jednoduchý, šla jsem se trochu projít okolo řeky, a protože je dneska hrozný vedro, dostala jsem žízeň. A vaše hospoda byla nejblíž,“ odpověděla dívka milým hlasem a vstřícně se na Vaška usmála, čímž odhalila dokonalé bílé zuby.

„A to jste jako šla na tu procházku sama?“ podivil se Vašek. „Holka hezká jako obrázek by se měla procházet okolo řeky s nějakým šikovným mládencem,“ přidal radu zkušeného muže.

„Když já žádnýho kluka nemám,“ zapípala dívka, jako by se za tento svůj nedostatek styděla, a zároveň si natočila židli směrem k Vaškovi a jeho kamarádům. Umožnila jim tak nerušený pohled na své dlouhé štíhlé nohy. „Já mám jenom samý kámošky!“

„Však on se ňákej kluk taky jednou najde!“ ubezpečil ji Vašek, nemoha odtrhnout pohled od jejího přitažlivě vytvarovaného bílého trička. „A jestli tady na nikoho nečekáte, tak si k nám přisedněte, ať tam nesedíte tak samotná!“

„Děkuju za pozvání, ráda si k vám přisednu,“ špitla dívka a přesedla si na volnou židli u stolu štamgastů.

„A co vy vlastně, slečno, jako děláte? Študujete? Máte prázdniny?“ vmísil se do hovoru muž v tričku s nápisem Su v pohodě, jmenovaný jako Mirek.

Zevnitř restaurace se přikolébal číšník s kulatým cínovým tácem v ruce, na němž přinesl čtyři piva a kofolu. Sklenici s kofolou položil před dívku a půllitry s pivem rozestavil před štamgasty. Na papírky přimaloval další čárky a chystal se k odchodu, když ho Vašek ještě zastavil.

„Františku, buď tak hodnej a dones nám ještě pět griotek, dáme si na zdraví naší slečny!“

„Samozřejmě, Václave, hned jsem zpátky!“ František úslužně přikývl na souhlas, že jako rozuměl, a pomyslel si něco o směšném furiantství starých pánů, jakmile uvidí mladou sukni, v tomto případě tedy spíše džínové kraťasy.

„To jste teda nemusel,“ naoko se bránila dívka. V duchu se však zaradovala, kýžený kontakt s domorodci byl navázán a panáky ho zaručeně zpečetí.

„Musel, nemusel, už je to objednaný! Všichni se rádi napijeme na vaše zdraví! Nemám pravdu, kluci?“

Kluci vehementně souhlasili. Už dávno přerušili svou debatu a s rostoucím zájmem sledovali rozvíjející se konverzaci. Těžko posoudit, zda to bylo zajímavostí nového tématu či nepochybnou atraktivitou mladé dívky. Půvabná tvář zarámovaná blonďatými vlnami, důvěřivé blankytné oči, zářivě růžová pleť. A to bílé tričko! Přítomnost mladé hezké dívky muže bezděky nutila stáhnout lopatky k sobě, a napřímit tak kulatá záda. Usmívat se a přihladit si navyklým pohybem neposlušné neexistující kadeře.

„Kde jsme to skončili?“ marně vzpomínal pohodář Mirek. Moč ještě udrží, s udržením myšlenky už má občas potíže.

„Ptal jste se, co dělám…“

„Máte pravdu. Tak co teda jako děláte?“ pokračoval Mirek v konverzaci.

„Poslední rok jsem dělala opérku ve Skotsku, v Saint Andrews. Vrátila jsem se domů minulej týden, když začaly prázdniny.“

„A co dělá taková opérka ve Skotsku?“ zeptal se Vašek, jenž matně tušil, kde asi tak leží Skotsko, někde za mořem, ale slovo opérka mu neříkalo zhola nic. Že by zpívala v opeře?

„Opérka dělá ve Skotsku to, co všude na světě. Stará se o děti.“

Zpěvačka to teda není, konstatoval v duchu Vašek trochu zklamaně, nicméně pokračoval ve výslechu: „To jako v ňákým ústavu?“

„Opérka nepracuje v ústavu. Opérka se stará o děti v rodině, když rodiče musí chodit do práce a děti jsou ještě tak malý, že se o sebe neumí postarat.“

„Takže něco jako chůva k dětem?“ rozzářil se obdivem nad vlastní dedukcí Vašek.

„Asi tak,“ přisvědčila dívka.

„To jste se jako starala o děti ve skotský rodině?“ otázal se nedůvěřivě muž v tričku s nápisem Mý poslední čistý tričko, oslovovaný jako Petr.

„Přesně tak, starala jsem se ve skotský rodině o dva malý kluky, “ přikývla dívka.

„A jak jste se s nima jako domlouvala?“ zavrtalo Vaškovi hlavou. „Vy jako umíte skotsky?“

„To neumím, ale tam naštěstí všichni mluví anglicky, i když s dost hrozným přízvukem. Ze začátku jsem je často prosila, aby mluvili trochu pomaleji, že jim nerozumím, ale časem jsem si na tu jejich skotskou angličtinu docela zvykla.“

„Starat se o dva kluky, to asi byla dost náročná práce, ne?“

„A víte, že ani moc ne? Ráno jsem klukům udělala snídani, připravila jsem jim krabice se svačinou a odvedla je do školy. Pak jsem doma trochu poklidila a do tří hodin jsem měla volno. Ve tři jsem je vyzvedla ze školy a doma jsem jim nachystala odpolední svačinu. Čtyřikrát týdně jsem je ještě vodila do kroužků – kluci chodili do skauta, na judo, do fotbalu a na lezeckou stěnu.“

Číšník František přinesl podnos s pěti malými griotkami a rozestavil je před hosty. „Na vaše zdraví, dámo a pánové!“ pronesl přejícně a odkolébal se zpátky do restaurace.

Dáma a pánové pozvedli skleničky s griotkou, načež Vašek obřadně pronesl krátký přípitek: „Pánové, připijme si na zdraví naší krásný slečny a popřejme jí do života hodně štěstí a lásky!“

Čtveřice mužů dvorně povstala, dívka povstala rovněž, všichni si přiťukli sladkým rudým nápojem a muži jedním douškem podpořili zářivou budoucnost poněkud zaražené dívky, která si jenom ucucla a odložila skleničku na stůl.

„A o víkendech jste měla volno?“ zapojil se do rozhovoru další ze štamgastů, jehož tričko oznamovalo, že Dobře už bylo. Přátelé mu říkali Pepa.

„Jo, o víkendech jsem měla volno, to se o kluky starali rodiče. Ale Flemingovi o víkendech dost často jezdili na výlety po celým Skotsku a mě brali s sebou. Byli na mě moc hodní, všechno mi chtěli ukázat a taky se chtěli pochlubit, jak je to jejich milovaný Skotsko krásný. Oni jsou Skotové vůbec velký nacionalisti a na tu svou zemi jsou náramně hrdí!“

„Tak to jste si tam asi hezky užila, ne?“

„Strašně moc! Naučila jsem se slušně anglicky, procestovala jsem kus Skotska, něco jsem si taky vydělala a zvykla jsem si postarat se o sebe.“

„To se v životě dycky hodí, umět se o sebe postarat. A proč jste se teda vrátila?“

„Musela jsem. Začaly prázdniny a mně skončila smlouva. A taky si tady musím vyřídit nějaký svý záležitosti.“

„Proto se tady procházíte?“ otázal se Vašek podezřívavě.

„To ne, ta procházka s tím nemá nic společnýho,“ zavrtěla dívka hlavou. „Ráda chodím kolem řeky, poslouchám ptáky a koukám se na stromy a na vodu, jak se ve slunci leskne a pomalu si proudí přes kameny,“ vydechla dívka s výrazem takřka milostným.

„Máte recht, my taky rádi pozorujeme přírodu. Proto tady taky sedíme!“ skřehotavě se zasmál Vašek.

„Dobře děláte, ale pohled na přírodu vám tady kazí ta vysoká zeď, postavená u řeky. Působí tam jako pěst na oko! Máte představu, co se za ní schovává?“ zeptala se Katka Smolíková, přestože si na Google Earth obě vily už prohlédla. Nenápadně tak přehodila výhybku rozhovoru směrem ke svému tématu a dychtivě vyčkávala na reakci svých nových přátel.

„Za tou zdí jsou postavený dvě přepychový vily. A máte recht, slečno, ty hradby tady rozhodně nemají co dělat! Taky podle územního plánu nemělo u řeky stát vůbec nic! Ale to víte, páni!“ Vašek rezignovaně rozhodil ruce s přirozeným despektem prostého člověk ke svévolnému počínání panstva za každého režimu.

„Víte, jak to dneska chodí! To se nejdřív taková stavba postaví načerno, bez stavebního povolení. Když to někdo udá, a on to dycky někdo udá, tak stavební úřad nekompromisně přikáže její zbourání. A pak se najednou stane zázrak, úřad časem vyměkne a stavbu dodatečně schválí. Hádejte, proč asi?“ otázal se Mirek a v jeho očích se rozhořely zlobné plamínky člověka, jenž bezmocně sleduje svévolné porušování zákonů těmi pány nahoře.

„Nemám tušení,“ pípla dívka nevinně.

Čtyři životem protřelí muži se unisono zasmáli její naivitě. Zasmáli se s vědoucí převahou zkušených mužů, kteří už vědí, jak to v životě chodí, že co může pán, to nemůže kmán.

„Asi toho správnýho úředníka na magistrátu přesvědčili, že ty jejich stavby jsou vlastně sociálně potřebný!“ kysele se rozesmál Mirek.

„A budou sloužit lidem sociálně vyloučeným!“

„Což je vlastně docela pravda! Oni jsou dost sociálně vyloučený!“

„Na můj vkus až moc!“

„Já si myslím, že jenom ta sociální potřebnost by asi nestačila! Toho správnýho úředníka museli taky pořádně podmazat!“ sarkasticky poznamenal Petr v posledním čistým tričku.

„Ale fuj, Petře! Že se nestydíš! Takový sprostý podezření! Naši státní úředníci přece svědomitě dodržují stavební předpisy a zákony, a navíc jsou absolutně neúplatný!“

„Ty seš ale vůl!“

„Možná na ten projekt dostali i nějakou tu evropskou dotaci!“ zasvěceně doplnil Vašek.

„To je na beton. Dotace dnes dostávají jenom samí šmejdi!“

„Vy je znáte?“ zeptala se dívka. „Myslím ty, co tam bydlí?“ upřesnila svůj dotaz.

„Jsou to nějaký Rohanovi, to jsou dva bráši, co mají v Brně fabriku na potravinový doplňky. Ten starší se jmenuje Lumír a mladší je, myslím, Miloš. Oba jsou to velký pracháči, tam za tou zdí má každej z nich vilu jako hrad.“

Potravinový doplňky? Nepřeslechla se? Katka Smolíková se zatvářila zmateně, jako by v bystrckém lese potkala bílého slona. A jmenují se opravdu Rohanovi? Pokud si dobře pamatovala, ségra mluvila o nějakých Moravcových. Ale taky říkala, že to asi není jejich pravý jméno, že snad mají něco s tajnýma službama a obchodují se zbraněma, a proto mají skrytou identitu a vedou dvojitej život. To by vysvětlovalo to jiný jméno. A ta jejich fabrika na potravinový doplňky může být jenom kamufláží pro úplně jinej byznys, že…

„Ty jejich přepychový baráky byly taky jednou vyfocený v Blesku,“ hrdě Katku informoval lokální patriot Petr. „Z dronu,“ znalecky upřesnil své sdělení.

„Podle těch fotek jsou ty jejich baráky naprosto ujetý!“ odsoudil pokleslou architekturu honosných vil Pepa, který sice hlásá, že dobře už bylo, ale utěšuje se tím, že peníze nejsou vše.

„To máš teda svatou pravdu!“ přisvědčil Vašek a obrátil se na dívku: „Ty jejich namistrovaný vily jsou totiž takový to podnikatelský baroko, jestli mi, slečno, rozumíte. Samý věžičky a sloupy a sochy a tak. Absolutní architektonický porno!“ rozhořčil se.

„Uvnitř prej mají neskutečnej luxus. Jenom kuchyň prej stála každýho z nich víc než milión,“ trochu závistivě si povzdechl pohodář Mirek.

„Všude mají pravý perský koberce a křišťálový lustry jako na zámku…“

„Na stěnách u nich visí drahocenný originály jako v nějaký galerii…“

„A v koupelnách mají zlatý kohoutky a zlatý sprchy…“

„Kecáš!“

„Nekecám. Říkal to Pepek Vejvoda, on se zná s jedním z těch hlídačů u brány.“

„Toho by si tak určitě pustili dovnitř baráku!“

„Ty seš najednou chytrej! Taková ochranka přece musí pravidelně kontrolovat i vnitřek vily, ne? Mají to v popisu práce!“

„Taky jsem slyšel, že ti u nich na hajzlech ostříkne prdel teplá sprcha a fén ti ji hned vysuší!“

„Jo, a k tomu ti hraje na housle živej Mozart!“

„Vole!“

„A v rybníku jim plavou zlatý úhoři!“

„Jo, a z vody sami skáčou přímo na gril!“

Nebylo sporu o tom, že v otázce bydlení bratří Rohanů slaví lidová tvořivost opulentní hody. Těžko se dalo rozpoznat, která informace je ještě na hranici uvěřitelnosti a co už je pouhá báchorka. Exkluzivní bydlení tajemných milionářů je zcela jistě šťavnatým soustem pro sousedské rozpravy, živnou půdou pro pověsti a drby, kořeněné přirozenou lidskou závistí a vznícenou představivostí.

„Ti Rohanovi jsou vůbec takový dost tajemný existence!“ zamyšleně navázal na nit hovoru Pepa. „Nikdo vlastně neví, odkud sem přišli a na čem vydělali ty svý neskutečný milióny, že si můžou dovolit takový hogo fogo bydlení!“

„Mají sice úspěšnou fabriku, to je jednou fakt, to jim nikdo nebere, ale kde na ni, doprdele, vzali? Není ta jejich fabrika jenom zástěrka pro nějakej nezákonnej byznys?“ Petr kladl logické otázky, které při pohledu na Rohanovic exkluzivní bydlení musí napadnout každého svéprávného občana.

„Ono se toho o nich vůbec moc neví…“ dodal Vašek neurčitě a jeho intonace naznačovala jakási nejasná podezření.

„Někdo říká, že ve skutečnosti kšeftujou se zbraněma pro Afriku, jinej má zaručený informace, že tady ovládají trh s drogama, jinej má stejně zaručený informace, že dodávají bílý maso do holandských bordelů!“

„Jistý je jenom to, že poctivě ty obrovský prachy vydělat nemohli! Poctivě se takový milióny nedají vydělat nikde na světě!“ autoritativně pronesl Pepa za souhlasného přikyvování svých kamarádů.

„Já tvrdím, že to sou bejvalí estébáci, co na rozjezd svýho podnikání mohli použít ty jejich estébácký fondy v cizině!“ rázně odhalil skutečné pozadí zázračného zbohatnutí obou bratrů pohodář Mirek.

„Pánové, já si teda myslím, že takoví pracháči musí být tajnůstkáři už ze samotnýho principu věci. Podle mýho názoru to není žádná sranda, bejt tak hnusně bohatej!“ zafilozofoval Petr. „Jen si zkuste představit ten jejich těžkej život! Pořád musí mít strach, aby je třeba nějaký grázlové neunesli kvůli tučnýmu výkupnýmu.“

„To máš recht. Taky musí bejt úplně posraný strachem, aby jim ty jejich vily někdo nevyloupil nebo nezapálil.“

„Nebo aby jim ňákej jinej gauner třeba nedal do auta časovanou bombu, aby se jim pomstil za nějakou křivárnu!“

„To my takovej strach mít nemusíme!“ pochválil si bezpečný modus vivendi nemajetných důchodců bývalý donchuán Vašek. „My máme úplný hovno, na nás si nikdo nic nevezme!“

„My se nikoho bát nemusíme!“

„Tak na naše zdraví, chlapi!“

Skleněné půllitry opět zacinkaly a dívka dopila kalíšek griotky. V hlavě se jí počaly klubat čerstvé nápady, jak by mohla pokračovat ve své misi. Jenom potřebuje trochu víc času na jejich důkladné promyšlení a dopilování. A určitě se v sobotu poradí i se svými kámoškami z jejich kočičího kvinteta, tentokrát mají v plánu vyrazit do Faválu. Nebo se s nimi raději neporadí? Nebo radši jo?

Od ochotných penzistů se už dozvěděla všechno, co momentálně potřebovala vědět, a nyní zatoužila být už sama, jenom se svými myšlenkami. Dopila kofolu a pronesla omluvným tónem: „Je mi to moc líto, pánové, ale já už budu muset jít domů. Díky za griotku i vaši příjemnou společnost, bylo mně s váma moc fajn! Mějte hezký den!“ Přání doprovodila milým úsměvem, pozvedla se ze židle a chystala se k odchodu.

Ještě nikam nechoďte, žadonili dočasně omlazení senioři. Ještě s náma chvilku poseďte, přáli si jednohlasně a jejich obdivné pohledy loudily. Dyť vám, slečno, nic neuteče, snažili se ji přemluvit, ale neuspěli.

Katka Smolíková se už pevně rozhodla odejít a její rozhodnutí nemohlo nic zvrátit. Se všemi muži se srdečně rozloučila, s úsměvem každému z nich potřásla pravicí a na odchodu jim za odměnu dopřála estetické hody při pohledu na mladý zadeček v krouživém pohybu.

5.

Telefon na stole zabzučel jako podrážděný čmelák. Karel Rohan otráveně zmáčkl příslušné tlačítko a zabručel: „Jo.“

„Můžu se na chvilku stavit?“ otázal se činorodý hlas Filipa Staňka.

„Jo, nikoho tady nemám,“ odvětil Karel Rohan zachmuřeně. Náladu měl pod psa, seděl za pracovním stolem a hypnoticky zíral na monitor s výpisem tržeb za minulý týden v marné snaze proměnit zarputile klesající čísla na expanzi mířící vzhůru. Stojí to za hovno, konstatoval ponuře. Pokud to tak půjde dál, mohl bych KabelTec brzy zavřít a poslat do kytiček. Poslední dobou se mi všechno nějak hroutí pod rukama! Smůla se mně lepí na paty jako psí hovno!

Bylo půl páté odpoledne a hlava ho brněla, jako by mu perverzní oráč přeorával mozek zrezivělým pluhem.

Po ránu poseděl, jako každé pondělí, s celým vedením firmy nad hodnocením výsledků minulého týdne. Nálada kolem stolu byla více méně pohřební, chyběl snad jenom nebožtík na katafalku, vůně kadidla a tklivá smuteční hudba.

Dalším bodem pravidelného programu byla porada s obchodním ředitelem, rovněž žádná hitparáda, žádné pozitivní výhledy na obzoru, všechny tržní segmenty jedou dolů jako na tobogánu.

Po krátkém obědě ve firemní závodce následovala procházka po fabrice, spatřit jednou za týden samotného majitele a osobně si s ním potřást rukou má pro dělníky silně motivační efekt, doporučovali dobře placení poradci.

Po povinné procházce následovalo posezení s výrobním ředitelem. Ani on nepřinášel žádné příznivé zprávy, v důsledku klesajících tržeb narůstají ve výrobě prostoje, a tak se bude muset propouštět.

Nejraději by to už pro dnešek zabalil a šel domů, ale musí si ještě promluvit s tím nejdůležitějším mužem ve firmě, s prokuristou Filipem Staňkem, dávným kamarádem z gymplu. Filip si vždycky ví rady a jako jedinej mu může nalít do žil aspoň trochu optimismu! To bylo před deseti lety mý nejlepší strategický rozhodnutí, zapomenout na minulost a nabídnout mu významnou pozici ve vedení firmy, spojenou s více než atraktivním platem. Filip přijal mou ruku nabídnutou ke smíru teprve po nekonečným zdráhání, se zájmem jsem pozoroval jeho urputnej vnitřní boj, za žádnou cenu se nechtěl nechat koupit, ale nakonec mý nabídce stejně neodolal. Vždycky je to jenom otázka ceny! A koneckonců, šestnáct let byla už dostatečně dlouhá doba na zapomenutí a promlčení každý křivdy! KabelTec šel pod Filipovým vedením rychle nahoru a já jsem si mnul ruce. Brzy jsem ho povýšil na prokuristu, čímž jsem se definitivně zbavil každodenních starostí a mohl jsem se tak více věnovat těm příjemnějším stránkám života.

„Ahoj, Karle!“ ozvalo se ode dveří, do nichž po předchozím zaklepání vstoupil očekávaný Filip Staněk. Působil vymydleně a energicky, jako by bylo teprve ráno. V nažehleném obleku a bílé košili s pečlivě utaženou vázankou ztělesňoval představu o ideálním prokuristovi jakožto muži nadmíru schopném, pracovitém a poctivém.

„Zdar, Filipe! Posaď se u nás!“ Karel Rohan ho pohybem ruky vybídnul k posezení na křesílku stojícím před svým pracovním stolem, chaoticky zavaleném papíry.

„Díky!“

„Dáš si něco?“ Karel Rohan pokynul rukou směrem k baru za sebou.

„A víš, že bych si něco dal. A ty si taky něco dej! Budeme to oba potřebovat!“ Intonace Filipova hlasu věstila něco jako přírodní katastrofu.

„Co se děje? Špatný zprávy?“

„Dalo by se to tak říct.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vražedné léto.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.