Přeložila Marie Macháčková

Copyright © Cynthia Harrod-Eagles 2016

First published in the United Kingdom in the English language in 2016

by Sphere, an imprint of Little, Brown Book Group.

This Czech language edition is published by arrangement with Little,

Brown Book Group, London.

Translation © Marie Macháčková, 2021

ISBN 978-80-242-7451-5

KAPITOLA PRVNÍ

Na Downing Street poletoval sníh. Šedá obloha visela tak nízko, až to vypadalo, že se v poledne už smráká, ale ve státní jídelně čísla deset veškerou tmu zahnalo elektrické osvětlení. Navíc v krbu, nad nímž visel velkolepý portrét Jiřího II., plápolal vysoký oheň.

Potravinový regulátor lord Rhondda měl nějaké řeči ohledně přídělového systému na uhlí, ale Lloyd George ho odbyl jízlivou poznámkou s tím, ať se nestará, protože si na uhlí už stejně vydělal balík. Vzápětí jim Bonar Law zopakoval vtip o tom, jak Rhondda přežil potopení Lusitanie – prý měl takové štěstí, že nejen vyplul na hladinu, ale navíc v každé ruce svíral rybu. Rhondda si z žertování nic nedělal a smál se ze všech nejvíc.

Kolem stolu panovala soudržná nálada a to vzhledem k zoufalé situaci, v jaké se země pátý rok války nacházela, považoval Edward Hunter za podivuhodné. A ještě podivuhodnější bylo, že do této vybrané společnosti, v níž byl premiér, ministr financí a velitel britských ozbrojených sil polní maršál Haig, patřil i on sám. Edward natahoval uši a držel jazyk za zuby, jak se na nižší vrstvy sluší a patří.

Zpočátku se nemluvilo o ničem závažném: tihle muži, jimž spočívala na bedrech tíha celého světa, se potřebovali především odreagovat. Než se tedy začalo hovořit o aktuální situaci, vyměnili si několik zábavných anekdot a pak se v žertu sázelo na to, kdy válka skončí.

Premiér vsadil stovku cigaret, že to bude koncem léta roku 1919, jakmile se Američani „dostanou do tempa“.

Ministr války lord Derby zdvihl sázku o stovku doutníků a předpovídal, že konec bude do Nového roku.

„A kdepak tu stovku doutníků seženete, Derby?“ dobíral si ho lord Forbesson z válečného kabinetu. „Že vy jste šmelinář! Rhonddo, zapište si ho!“

„Sahat někomu do svědomí mi nepřísluší,“ smál se Rhondda.

„Bonare, podpořte mě,“ žádal kolegu Lloyd George. „Léto 1919.

Konec léta.“

„Na válku nesázím,“ zavrčel Bonar Law. „Jedině možná na koně.

Kdo vyhraje dostih Guineas v dubnu, Derby?“

„Moje klisna, kdo jiný,“ opáčil Derby.

„Člověče, to jste říkal vloni, ale na celé čáře zvítězil Vincent.“

„Pouhé nedopatření,“ odbyl Derby jeho námitku mávnutím ruky.

„Vincent měl štěstí. Na mou Septimu ale můžete vsadit kalhoty.“

„Nešťastné jméno,“ poznamenal George Barnes. „Septima bude vždycky nejlíp sedmá.“

„Moje Septima ne. Zvítězí o celou délku,“ tvrdil Derby.

„Zapomeňte na koně, co moje sázka?“ naléhal Lloyd George. „Sire Douglasi, co říkáte? Kdy válka skončí?“

Tahle otázka už nebyla legrace a všichni v místnosti zatajili dech. Pokud někdo měl skutečnou představu o tom, nakolik je situace zlá, byl to Haig – a každý věděl, že v minulosti byl s Lloydem Georgem na kordy a kladl mu za vinu nedostatek vojáků a techniky.

Ale Edwardův příznivec lord Forbesson, který znal Haiga velmi dobře, na Edwarda mrkl. Haig působil jako upjatý mrzout, ale ve skutečnosti se tak nepřístupně choval proto, že byl nesmírně ostýchavý – a v hloubi srdce byl velký optimista. Upřel na premiéra své vodově modré oči a pronesl: „Souhlasím s lordem Derby. Do Nového roku jsme z toho venku.“

Následoval výbuch protestů a komentářů. Když hlasy zase ztichly, Haig dodal: „Ať tak, či onak.“

Edwarda zamrazilo. Představu, že by válku prohráli, si nikdo nikdy nepřipustil, ať už situace vypadala sebebeznadějněji. Nyní však museli bojovat bez podpory Ruska.

Rusko sražené na kolena revolucí, špatnou vládou, hladomorem a nedostatkem vybavení podepsalo s Německem klid zbraní a v Brestu Litevském u polských hranic jednalo o míru. Sice nikdy nebylo spolehlivým partnerem, ale přinejmenším zaměstnávalo Němce na východní frontě a tím aspoň trochu ulehčilo tlaku na Spojence. Jakmile z války vypadne, Německo napře soustředěnou pozornost na západní frontu.

Nálada kolem stolu zvážněla. Haig prohlásil, že následující čtyři měsíce budou kritické. „Německo přesunulo sedmdesát pět tisíc mužů z východní fronty. A bude jich víc.“

„Přece nebudou riskovat všechny svoje rezervy tím, že je vrhnou do jednoho útoku,“ namítl lord Derby.

„Bylo by to vabank, ale nemůžeme to vyloučit,“ opáčil Haig.

„Ohledně zbraní a munice máte pravdu,“ přiznal Lloyd George ustaraně. „Za poslední rok a půl se nám podařilo zdvojnásobit výkon továren.“

„Díky ženám,“ ozval se lord Forbesson. „Bez nich bychom mohli královské zbrojovky zavřít.“

„Ženy vždycky udělají, co je třeba,“ souhlasil Haig.

Rhondda s ním byl zajedno. „Jsou mnohem tvrdší, než by se zdálo. Ale i tak,“ rozhlédl se kolem stolu, „musíme vzít v potaz válečnou únavu.“

Tohle slovní spojení donedávna nikdo neznal. Němci možná už mají války plné zuby a Francouzi ztrácejí dech, ale britský lev se nikdy nedá zdeptat. Ale přestože se národ vrhl do boje s nejvyšším nasazením a odhodláním, poslední dobou se lidé začínali stále častěji ptát, kolik toho ještě budou muset vydržet.

Oběti na životech, stálý proud raněných, bombardování britských měst – tyto útrapy snášeli statečně. Ale ubíjel je i nedostatek zboží, dlouhé fronty, výpadky elektřiny, nemilosrdná nekonečná dřina. Únava, úzkost a zármutek – to dokázalo člověka udolat. Vojáky v jejich odhodlání utvrzovalo vzájemné kamarádství a společné poslání, povinnost a hrozba bezprostředního nebezpečí. Ale obyčejným lidem nezbývalo než se dál plahočit, potýkat se s vyčerpáním, utrpením a nouzí, a to vše bez nároku na ocenění nebo chválu. A konec byl stále v nedohlednu.

Válečná únava: všichni ji zažili na vlastní kůži, ale jak se s ní vypořádat?

„Teď to vzdát nemůžeme,“ prohlásil lord Derby. „Německo musí být poraženo.“

Lord Rhondda se otočil k Edwardovi. „A co myslíte vy, Huntere?

Co by se podle vás dalo dělat pro zlepšení morálky doma?“

Právě o tomto tématu už před tím s Rhonddou mluvili a Edward nyní pochopil, proč na dnešní oběd dostal pozvání – aby jako outsider představil opatření, které bude se vší pravděpodobností nepopulární. Ze zdvořilosti ho museli vyslechnout. Zda s ním budou souhlasit, to je jiná otázka.

„Měli bychom zavést přídělový systém,“ prohlásil.

Všichni začali okamžitě protestovat. „Je to neanglické,“ namítal Milner.

„Lidé už další omezování nesnesou,“ tvrdil Barnes. Svým způsobem to nejhorší na válce bylo věčné zavádění nových a nových regulací a ustavičné omezování lidí, kteří si málokdy nechali do něčeho mluvit.

„Obávám se, že to pouze zvýší celkovou špatnou náladu,“ ozval se opatrně Bonar Law.

„Přesně tak,“ přitakal Derby. „Poštve to lidi proti sobě. Začnou se navzájem obviňovat z podvádění. Sousedé budou sledovat, co si ten druhý dává do košíku.“

„A v konečném důsledku to pouze přitáhne pozornost k celkovému nedostatku na trhu,“ přidal se Barnes.

„Lidé chápou, že některé zboží chybí,“ řekl Edward. „A tyto výpadky v zásobování snášejí s obdivuhodnou trpělivostí. Vyčerpává je především nejistota. Hodiny stojí ve frontách a netuší, jestli až se propracují k pultu, na ně vůbec něco zbude.“

Haig se vložil do hovoru: „Vojáci dobře vědí, co se doma děje. Jejich ženy jim to píšou v dopisech a to ovlivňuje celkovou morálku vojska.“

„Ale mně podobné opatření zavání socialismem,“ zamumlal Montague. „Není přece na vládě, aby lidem nařizovala, co mají jíst.“

„Přídělový systém by se týkal pouze základních nezbytností,“ vysvětloval Edward. „Pokud by si lidé mohli být jisti tím, že každý z nich dostane stejný příděl uvedeného zboží, pak by v obchodech nedocházelo k žádným strkanicím ani by to nevyvolávalo zlou krev. Naopak by se obyčejným lidem trochu ulehčilo.“

„Nikomu se přídělový systém nelíbí, ale pravděpodobně se s tím budeme muset smířit jako s nutným zlem,“ poznamenal Lloyd George. „Jak by to fungovalo, Rhonddo?“

„Bylo by potřeba stanovit pevné ceny,“ odpověděl Rhondda. „Na to potřebujeme zákon, ve kterém by se ukotvily povinné lístky nebo žetony a pokuty za porušování.“

„A kdo by je vymáhal?“ zajímal se Barnes. „Policie na to nemá určitě čas. Už teď nevědí, kam dřív skočit, když je tolik policistů na frontě.“

„To by měli na starost potravinoví kontroloři,“ odpověděl lord Rhondda.

„Bůh nám pomáhej,“ zamumlal Barnes a otřásl se. „Další otravové s páskami na rukou.“

Edward se také musel v duchu usmát, když si představil reverendovu manželku paní Fitzgeraldovou od nich z Northcotu. O lidi, kteří s radostí strkají nos do cizích věcí, nebude nikdy nouze, pomyslel si.

Ještě chvíli probíhala diskuse a nakonec Rhondda prohlásil, že dalším přínosem potravinových přídělů bude návrat k předválečným standardům stravování běžné populace, což přinese všeobecné zlepšení zdravotního stavu. „A to znamená i vyšší produktivitu. Zdraví dělníci vyrobí více zbraní a munice.“

„A to mě, pánové, přivádí k další otázce,“ navázal premiér. „A tou je nábor nových sil do armády. Sire Douglasi?“

Haig se chopil slova. „Přestože momentálně neprobíhá žádná velká ofenziva, dochází ke stálému odčerpávání sil v důsledku nehod a zranění.“

„Kdy už přijdou ti Američani?“ zeptal se Milner.

„Těžko se dá očekávat, že se jejich přítomnost projeví dřív než v květnu nebo v červnu. A Němci s největší pravděpodobností zaútočí hned zjara. Potřebujeme víc mužů.“

„Nezbývá nám než rozšířit věkové rozpětí branné povinnosti,“ opáčil Lloyd George. „Musíme nabrat chlapce, jakmile dosáhnou osmnácti let, a v osmnácti a půl je poslat na frontu. A zdvihnout horní hranici z čtyřiceti jedna na padesát jedna. Je tady plno dokonale zdravých čtyřicátníků – a někteří se určitě už nemohou dočkat, až obléknou uniformu. Pokud bude třeba, budeme brát až do věku padesáti šesti.“

Když Edward opět vyšel na ulici, už přestalo sněžit. Bílé chodníky a střechy domů v tlumeném světle strašidelně světélkovaly. Mrzlo, až praštělo. Lord Forbesson odcházel společně s Edwardem a nyní kráčeli bok po boku až na konec ulice. „Šlo to hladce,“ pochvaloval si Forbesson. „Dobře jste svou roli zvládl.“

„Uvítal bych, kdybych věděl dopředu, že mám nějakou roli vůbec hrát,“ postěžoval si Edward. „Připravil bych se.“

„Kdepak, působil jste zcela přirozeně – přesně, jak jsme potřebovali,“ uklidňoval ho Forbesson. „Kdybyste si to zkoušel dopředu, působil byste strojeně.“

„Očekáváte v Parlamentu velký odpor?“

„Pár z nich to bude považovat za plíživý socialismus. Ani mně se tohle opatření moc nelíbí, ale pokud máme válku vybojovat, nic jiného nám nezbývá. Hlavní je, aby nižší třídy věděly, že přísun potravin mají zajištěný a těmhle zatraceným frontám je konec.“ Vrhl postranní pohled na Edwarda. „A pokud jde o tu další věc… o zvýšení horní hranice na brannou povinnost.“

„Je mi čtyřicet osm. Vůbec mě nenapadlo, že by mě mohli povolat,“ připustil Edward.

„Mně je padesát pět,“ řekl Forbesson. „Ale z ministerstva války mě nepustí. A ani vy nebudete muset narukovat. Jste tady doma příliš důležitý. Vracíte se teď do banky?“

„Ne, jdu na ministerstvo financí,“ opáčil Edward. „Na jednání o válečných obligacích.“

„Vidíte? Tak přesně o tomhle mluvím,“ poznamenal Forbesson.

„Nemůžeme si dovolit zrovna vás poslat do Francie. Obdržel jste už oficiální dopis ohledně vašeho povýšení do šlechtického stavu? O investituře?“

Edwarda se zmocnila ostýchavost. Stále měl pocit, že dosud nevykonal nic, čím by si šlechtický titul zasloužil. Vždyť jiní muži riskovali život. „Obřad se koná dvacátého pátého února,“ odpověděl.

„V Buckinghamském paláci.“

„Taky jsem to slyšel,“ přitakal Forbesson. „Zřejmě se udělování titulů ujme král osobně. Vloni přišel s novým oceněním – Řádem britského impéria. Ohromně si na tom zakládá. Je to pocta pro ty, kteří vykonali něco skutečně záslužného, a ne jen formalita podle toho, kdo je zrovna na řadě. Nejspíš s vámi prohodí pár slov a bude se ptát, čeho jste dosáhl. Radši si tedy něco připravte.“

„Děkuji za upozornění,“ ocenil Edward.

Forbesson se usmál. „Sir Edward Hunter, rytíř komandér. To zní dobře. Má vaše paní radost? Naše drahé polovičky obvykle těmto poctám přikládají větší význam než my sami.“

„Je určitě ráda,“ přitakal Edward. „Ale není z těch, které by hlasitě jásaly.“

Ada otevřela dveře a pustila Beattie dovnitř. „Ale madam, vždyť jste celá mokrá,“ zhrozila se. Opět chumelilo. Ada pomáhala Beattie z kabátu a tvářila se káravě.

Když se Beattie pokoušela zmrzlými prsty vytáhnout jehlice z klobouku, aby si ho mohla sundat, vešla do haly Antonia. „Snad jste nešla pěšky celou cestu až z nádraží? Měla jste si vzít taxík.“

„Žádný tam nebyl,“ odpověděla Beattie. Ve skutečnosti však ani žádné taxi nesháněla. Sníh téměř nevnímala a teprve nyní si všimla, že boty má promáčené a punčochy mokré až po lýtka. Obě ženy si o ni dělaly starost, ale ona si jejich péči nezasloužila. Nezasloužila si jejich laskavost.

„Vypadáte vyčerpaně,“ řekla Antonia. „Pracujete příliš tvrdě – a pak ta dlouhá cesta domů. Bylo ve vlaku plno? Seděla jste?“

„Ne… Ano… Nevím,“ odpovídala Beattie. Potřebovala odvést Antoniinu pozornost někam jinam. „To spíš ty jsi dnes pracovala příliš,“ řekla tedy rychle. „Měla bys odpočívat. Ado, dala si dnes Antonia vůbec někdy nohy nahoru, jak jí doporučoval Harding?“ Dítě se mělo narodit v dubnu a Antonia ve skutečnosti přímo kypěla zdravím, oči jí zářily a jen kvetla. Nicméně Ada, která se jako většina neprovdaných služebných živě zajímala o všechno, co se týkalo těhotenství a porodů, se okamžitě tématu chopila a hovor se stočil jiným směrem. „Ne, madam,“ odpověděla. „Je mi líto, že to musím říct, ale byla celý den ve vývařovně. Vrátila se sotva půl hodiny před vámi. Právě jsem se jí chystala donést šálek čaje.“

„Já bych si také jeden dala,“ požádala ji Beattie. „Přesně to potřebuji.“ Tím se zbavila Ady, která odspěchala s potěšeným výrazem – čaj byl lék na všechny neduhy – a teď od sebe odvrátila Antoniinu pozornost dotazem: „Jak se vede Davidovi?“

Antonia začala zeširoka odpovídat a přitom doprovázela Beattie do ranního salonu. Vzhledem k tomu, že uhlí bylo na příděl, využívali tuto místnost přes den a v přijímacím salonu se topilo jen po večeři.

„Je velmi sklíčený,“ vykládala Antonia. „Snaží se to zakrýt, ale já to na něm poznám. Celý den učil žáky a to ho vyčerpává, ale je lepší, když má co dělat, protože jinak by se zase uzavřel do sebe.“

„Trápí se kvůli Jumbovi?“ zeptala se Beattie a složila unavené tělo do křesla u krbu. Oheň byl tak zoufale slabý. Natáhla ledové mokré nohy co nejblíže k té trošce tepla a doufala, že si Antonia nevšimne, jak je promrzlá.

Ale ta se v duchu zaobírala jen svým manželem. „Nemluví o tom, ale já si to myslím.“

Jumbo byl Davidův nejlepší kamarád ze školy i z univerzity a společně narukovali hned první měsíc války. Davida zranili v roce 1916, Jumbo padl na podzim roku 1917. Zpráva Davida zastihla zrovna v době, kdy na tom začínal být lépe – oženil se s Antonií, uzdravoval se a začal i více chodit. Jumbova smrt ho však vrhla zpátky do jeho zádumčivosti, v níž se potácel od okamžiku, kdy mu šrapnel roztříštil stehenní kost, čímž pro něj válka skončila.

Antonia dál něco vykládala, ale přestože David byl Beattiino prvorozené a nejmilovanější dítě, přestala záhy poslouchat. Přikyvovala a na těch správných místech mumlala: „Hmm,“ ale myšlenky se jí rozutíkaly. Poslední dobou se stávala mistrem v roztěkanosti. Celý den vysedávala u Louisova lůžka v Druhé londýnské všeobecné nemocnici a držela ho za ruku, zatímco hovořil. Kolena jí ztuhla a záda z dlouhého sezení bolela, ale Louisovi vadilo, když se i jen na okamžik vzdálila. Kdyby jí Louisův vojenský sluha Waites občas nepřinesl čaj (bůhví, odkud ho vyštrachal), celý den by nic nejedla ani nepila.

Louis mluvil a mluvil – o Jižní Africe, o své plantáži, o jejich společné budoucnosti. Beattie ne vždycky poslouchala (už jí to všechno vykládal několikrát předtím) a místo toho si ho prohlížela, trápila se jeho současnou bezmocností a děsila se toho, co přijde.

Milovala Louise už od doby, kdy ho jako mladá dívka poznala v Dublinu. Účastnila se své vůbec první společenské sezony, Louis sloužil jako nižší důstojník na dublinském zámku a byl chudý jak kostelní myš. Beattie se do něj bláznivě, bezhlavě zamilovala a po celou dobu jejich odloučení, během něhož se provdala za Edwarda a porodila šest dětí, na něj nepřestávala myslet. Nikdy však nevěřila, že ho ještě někdy uvidí. A potom jí ho náhle válečná loterie znovu přivedla do cesty.

Nedokázala mu odolat – vrhli se po hlavě do vášnivé milostné aféry a trávili spolu veškeré volné chvíle, kdykoli jim to jen Louisova vojenská kariéra a její povinnosti dovolily. Ale po válce, opakoval, po válce společně odjedeme, budeme spolu navždy. Pokaždé ho zarazila, protože nedokázala o těchto věcech mluvit, nechtěla ani pomyslet na to, jak by tím ublížila svému laskavému a milujícímu manželovi a dětem.

Při noční bitvě v Poelkapelle utrpěl Louis průstřel hlavy. Zázrakem přežil, ale lékaři mu museli vyoperovat jedno oko a na druhé oslepl, protože došlo k přerušení zrakového nervu. On, který byl vždycky tak statný, urostlý a schopný – prototyp akčního muže – nyní zcela závisel na pomoci druhých. Nedokázal ani rozeznat, zda je den, či noc, a uvězněný ve své neproniknutelné temnotě čekal jenom na to, až Beattie přijde a vezme ho za ruku. Kdysi býval neohroženým vojákem, cestovatelem, objevitelem a majitelem rozsáhlých plantáží, ale nyní neměl nikoho než ji. Jakmile ho propustí z armády a z nemocnice, rozhodnutí bude na ní. Jak by ho mohla odmítnout? Potřeboval ji víc než kdy předtím. Okamžik, jehož se tolik děsila – kdy předstoupí před Edwarda a oznámí mu, že ho opouští –, se blížil jako hvízdající šrapnel, který rozerve její život na cáry.

Když nastal čas, aby ke konci dne odešla, vždy jí sevřel ruku ještě křečovitěji. Okem temně modré barvy – tak krásné, stejné jako u Davida! – na ni hleděl s prázdným výrazem a tvář měl bledou jako ulitou z vosku. Opálení, které získal na bojišti, už vybledlo. V Jižní Africe bude jezdit po svých pozemcích a znovu se opálí, napadlo ji. Panebože, Jižní Afrika! Jak by to mohla udělat – opustit Edwarda, děti, celý svůj život!

A jak by to mohla neudělat?

„Přijdeš zítra?“ zeptal se.

A ona odpověděla ano, samozřejmě. „Teď si musíš odpočinout.“

„Odpočinout?“ podivil se. „Od čeho?“

Když vyšla na chodbu, Waites už na ni čekal.

„Ach madam, už vůbec nevím, jak mu to vysvětlit,“ spustil a lomil rukama. „Nechce nic slyšet. Zkoušel jsem mu to říct, ale moje slova pustí jedním uchem tam a druhým ven. Madam, nemůžete mu to vysvětlit vy? Aby to už konečně pochopil?“

„Pochopil co?“ podivila se Beattie. „Vůbec netuším, o čem mluvíte. Co mu mám vysvětlit?“

„Pořád se chová, jako kdybych do Jižní Afriky měl odjet s ním. Starám se o něj už dlouhá léta, ale jsem v armádě. Jakmile ho propustí do civilu, přidělí mě k někomu jinému. Nemám na to žádný vliv. Ale on stále věří, že u něj zůstanu. Ach madam, vím, že mě potřebuje, ale nedá se nic dělat. Mohla byste mu to prosím vysvětlit? Říct mu to tak, aby pochopil?“

„Zkusím to,“ slíbila Beattie unaveně.

Chápala, že Louisova posedlost návratem do Jižní Afriky je jeho způsob, jak se udržet při zdravém rozumu a vyznat se v chaosu, který ho obklopoval. A k tomu potřeboval věřit, že dva lidé, kteří mu byli nejbližší, ona a Waites, tam budou s ním. Ale Waites neměl na vybranou. A na vybranou ve skutečnosti neměla ani ona. Musí zradit manžela, děti, zahodit svou dobrou pověst, celý život, protože Louise opustit nedokáže.

„Zkusím to,“ opakovala, poplácala Waitese po paži a zamířila domů.

David zůstal na večeři ve svém pokoji a Antonia se rozhodla, že se nají s ním nahoře. Peter šel jako nejmladší po jídle do postele a Sadie s Williamem si sedli ke stolu u okna a hráli karty. Beattie a Edward zůstali sedět sami u krbu a měli tak možnost si v soukromí pohovořit. A pokud mluvili tiše, nikdo je ani nemohl zaslechnout. Za dobu manželství požehnaného šesti dětmi si tedy vždy, kdykoli se naskytla podobná příležitost, vyřídili tímto způsobem veškerou důvěrnou konverzaci. Důvěrná konverzace však nyní byla to poslední, po čem Beattie toužila. Měla v úmyslu oznámit Edwardovi, že jde rovnou do postele, ale prostě nenašla sílu, aby se hned zvedla z křesla, a pak už bylo příliš pozdě. Edward si ji kradmo prohlížel a pak se ozval: „Vypadáš vyčerpaně, drahoušku. Namíchám ti drink, to ti pomůže usnout.“

Připravil jí její obvyklou whisky se sodou – tedy většinou samá soda – a donesl jí sklenku. Jeho laskavost a starostlivost ji nesnesitelně dojímaly. Zadívala se na něj se zoufalstvím v očích. „Proč jsi na mě tak hodný?“ vyhrkla.

Usmál se. „Proč bych neměl? Jsi moje manželka.“

„Ne všichni manželé se chovají tak starostlivě,“ namítla a upila velký doušek whisky. Samotná jí nechutnala. Měla ji radši s cukrem a citronem, ale to poslední dobou bylo nedostatkové zboží. Nicméně čistá whisky se sodou fungovala trochu jako medicína – bylo třeba soustředit se na účinky, ne na chuť.

Teď, když se na něj zadívala, nemohla od něj odtrhnout oči. Prohlížela si jeho rysy – tak důvěrně známé, že už je téměř neregistrovala. Byl to muž příjemného zevnějšku, chyběla jenom trocha, a mohl by být považovaný za vysloveně hezkého člověka – jenom nos a brada byly možná trochu moc dlouhé. Měl tmavé vlasy, hnědé oči, tmavší pleť. Ráno se oholil, ale na bradě a kolem úst už byl vidět náznak strniště – kolem úst, jimiž ji tisíckrát líbal. V duchu se při té představě zachvěla – ne odporem, ale vzpomínkou na to, jak si kdysi vzájemně vychutnávali fyzickou vášeň. Beattie milovala jeho tělo a užívala si jeho něžnosti. Navíc byli dobří přátelé – jak jen to ve vztahu mezi mužem a ženou šlo. V manželství jim všechno klapalo, dokud nepřišla válka. Válka otřásla jejím klidem. Když David narukoval, prožívala mučivý strach, který se nakonec ukázal jako zcela opodstatněný. A když Bobby – ach Bobby, už nikdy se nevrátí – zahynul ve Francii, jako kdyby se v ní něco zlomilo. Už nedokázala Edwardovi vůbec nic nabídnout, ani svou mysl, ani tělo, dokonce ani základní laskavost ne. A pak se jí do života vrátil Louis.

A za celou tu dobu se Edward nezměnil, byl stále stejný, starostlivý a laskavý. Milovala ho, opravdu, ale ocitla se v pasti. Jistě, v pasti, kterou na sebe sama nastražila, ale to na věci nic neměnilo. Stejně jako Waites neměla na výběr. Waites musel jít, kam ho armáda odvelí. A ona zase musela jít s Louisem. A Edward – Edwardovi musí způsobit krutou nespravedlivou bolest. A David – ach bože, David – toho musí opustit také.

Edward zrovna něco říkal a Beattie se s vypětím všech sil opět začala soustředit.

„… pro tebe příliš. Vím, že mi zase budeš opakovat, jak je třeba ve válce konat svou povinnost, ale musíš také myslet na sebe. Nemůžeš se péčí o druhé připravit o vlastní zdraví. Musíš víc odpočívat.“

„Odpočinek mi nepomůže,“ vyhrkla zoufale.

„Potřebovala by ses trochu pobavit a odreagovat se. Dopřát si něco příjemného, tím přece válečnému úsilí neuškodíš. Zajdi si do města na oběd. Na nákupy. Do divadla – co kdybychom šli do divadla? Sehnal bych lístky…“

„Nedovedu si představit, že bych vydržela sedět a sledovat celé představení až do konce. A pak ta cesta domů – vlaky jsou pomalé a špinavé…“

„Můžeme zůstat v Londýně přes noc. Zajdeme si na večeři a pak do hotelu. Bude to jako za starých časů.“ Usmál se a jeho obličej ještě zhezkl. Slova se jí drala na jazyk. Chtěla se mu svěřit, všechno na něj vychrlit, dostat ze sebe hroznou pravdu a mít to za sebou. Ale zatímco zápasila sama se sebou, Edward tiše pokračoval: „Poslední dobou jsme se odcizili. Je to částečně moje chyba – mám tolik práce. Ale chci se o tebe starat, má drahá. Nesnesu, když tě vidím tak nešťastnou. Alespoň se pokusme strávit spolu zase nějaký čas. Divadlo, večeře – můžeme někam zajet – třeba jen na pár dní. Mohl bych si v pracovním programu vyčlenit čas…“

Edward dál rozvíjel své plány a Beattie pochopila, že teď ho nezastaví. Byla tak unavená. Musí to ukončit. „To je příjemná představa,“ řekla tedy rychle. „Možná bychom si týden nebo dva mohli dovolit. Uvidíme. A teď už musím jít spát. Sotva držím oči otevřené.“ Nezdržoval ji a Beattie pospíchala pryč. Připadala si jako Jidáš.

Usnula v okamžiku, kdy se dotkla hlavou polštáře, ale když se pak probudila z hlubokého spánku, nebylo ráno, nýbrž z haly zaslechla hodiny odbíjet jedenáct. Poslední dobou se jí to stávalo až příliš často. Ležela ve tmě a přemýšlela, jestli vůbec ještě usne, když vtom se dveře do její ložnice zvolna pootevřely a zahlédla proužek světla z chodby. Někdo z dětí? Peter byl stále ještě dost malý a možná ho vystrašila noční můra. David? Okamžitě se zcela probrala. Stalo se něco Davidovi? Ale neslyšela žádné vzrušené hlasy a na chodbě bylo ticho.

„Beattie?“

Byl to Edward. Když nyní vstoupil do světla, všimla si, že má na sobě župan. Nespali spolu od doby, kdy David narukoval. Edward přespával v oblékárně. Co od ní chce? Nepohnula se a světlo k ní dosud nedoputovalo – mohla tedy předstírat, že spí. Edward ji teplou rukou pohladil ho vlasech a jemně se dotkl její tváře. Mohla by se probudit, pustit ho k sobě a dovolit mu, aby ji vzal do náruče. Vždycky ji dokázal utěšit. Každou buňkou v těle toužila tuto útěchu přijmout, ale to by byla ta nejhorší zrada ze všech. Až by mu řekla pravdu, pochopil by, jak falešně se zachovala, a tím by mu ublížila ještě víc.

„Beattie,“ opakoval, ale z jeho hlasu nezaznívala naděje. Bylo to smutné opuštěné rozloučení. Pak vyšel ven a tiše za sebou zaklapl dveře.

KAPITOLA DRUHÁ

„Emily!“ vykřikla kuchařka. Netrpělivě se rozhlédla. „Kde ta holka zase vězí?“

„V komoře,“ odpověděla Ada, která se právě vrátila od popelnic.

„Cídí nože.“

„Už s tím měla být dávno hotová. Je příšerně pomalá, předběhl by ji i chromý šnek. Potřebuju, aby oloupala brambory.“

„Loupat brambory s jednou rukou není zrovna hračka. Radši to pak udělám.“

„Jestli bude odmlouvat, tak to schytá,“ prohlásila kuchařka. „Potřebuju ty brambory hned, abych je mohla dát vařit. Pánovi je večer orestuju, abych trochu vylepšila studené hovězí. Restované brambory má rád.“

„Já je oloupu a uvařím,“ slíbila Ada a chystala se vyjít druhými dveřmi ven. „Až převlíknu postele. Času dost.“

Kuchařka se však s hudráním hrnula do komory. Emily jim před časem utekla za prací do zbrojovky, ale zanedlouho se vrátila a prosila je, jestli by mohla své místo dostat zpět. V továrně si zranila ruku a paní byla tak hodná, že ji opravdu znovu přijala. Kuchařce bylo samozřejmě děvčete líto, ale tak pomalou, přitroublou a nešikovnou holku, aby svět pohledal. Před nádražím viděla jednorukého muže, který prodával sirky a byl mrštný a šikovný – dokonce si uměl zavázat tkaničky. Kdežto Emily, která měla ruce obě, jen ji ta jedna stále bolela, nedokázala ani vycídit pár nožů. Bude se s tím zdržovat až do večera.

„Emily!“ vykřikla znovu, když došla ke dveřím. A tam tu nemožnou holku uviděla – nepracovala, ale dřepěla na židli, koukala s otevřenými ústy do prázdna a držela se za ruku v pásce. „No tohle!“ pronesla kuchařka co nejvýhrůžnějším tónem.

Emily vyskočila. „Už jsem skoro hotová,“ vyhrkla. „Jenom jsem musela ruku nechat chvilku odpočinout.“

„Já ti dám odpočinout!“ láteřila kuchařka.

„Příšerně to bolí,“ naříkala Emily.

„Stejně jako moje nohy, ale slyšela jsi, že si stěžuju?“ odsekla kuchařka. „Neměla jsi chodit do zbrojovky. Já tě varovala a ty… kdepak, měla jsi vlastní hlavu. A teď se na sebe podívej. Vy mladé holky jste všechny stejné. Nikdy neposloucháte dobré rady. Dones zbytek nožů do kuchyně a doděláš je u stolu, ať tě mám pod dohledem.“

Když se vrátila do kuchyně, vešla dovnitř Ada. „Paní Davidová říká, že pan David bude jíst k obědu jenom polívku.“

Kuchařka si povzdechla. „A já pro něj nachystala takový pěkný kousek ryby. Polívka mu nestačí.“

„A nejspíš ani tu nedojí,“ přidala se Ada. „Včera se skoro ničeho nedotkl. Vůbec nemá chuť k jídlu.“

„Asi ho bolí noha.“

Ada přikývla. „A nechce to přiznat. Navíc se bojí, aby si jeho žena ve svém stavu nedělala starost. Celý den je ale na morfinových kapkách. Tvrdil Ethel, že jednu lahev upustil a vylil ji, proto si posílá pro novou, ale skvrnu nikdo neviděl. Podle mě ji vypil. Ethel samozřejmě drží při něm. Cokoli pan David chce, to dostane. Zobe mu z ruky.“

Emilyiny oči se zalily slzami. Ji taky bolela ruka, ale o ni nepečoval nikdo. Pana Davida bolí noha a všichni se kvůli němu můžou přetrhnout.

Kuchařka ji zpražila pohledem. „Koukni, jaký tady děláš binec. A nedávej tolik cídicího prášku. Je to mrhání. Copak nevíš, že je válka?“

* * *

Když Beattie od stanice v Chelsea mířila do nemocnice, postupně zrychlovala. Přestože všechno bylo tak složité, toužila být s ním. Po téměř celoživotním půstu už jen pobývat v jeho přítomnosti v ní něco uvolnilo. V ruce držela nákupní tašku, v níž nesla krabičku cigaret značky Three Castles, dvě unce tvrdých citronových bonbonů a tabulku santalového holicího mýdla Trumper. Předá mu věci postupně, aby se co nejdéle zabavil – možná ho napřed nechá podle vůně hádat, oč jde. Udělá z toho zábavnou hru, aby trochu rozptýlila jednotvárnost, do níž ho uvrhla slepota. Beattie dokonce zašla tak daleko, že si doma před odchodem pročetla noviny, aby mu mohla sdělit poslední události.

V nemocnici už ji znali, a když pospíchala po chodbách, pokývla na pozdrav několika lidem. Louis už neležel ve vedlejším křídle, ale přesunuli ho do méně přísného oddělení – pravděpodobně šlo o přípravu na jeho propuštění. Zatím přesné datum nepadlo, ale Beattie získala dojem, že už to nebude dlouho trvat. Pošle ho armáda do rehabilitačního ústavu, aby si osvojil nezbytné dovednosti a dokázal přežít ve svém tmavém světě? Nebo ho jednoduše propustí a nechají ho, ať si poradí sám?

Ve dveřích do místnosti se jako pokaždé na okamžik zastavila, aby si ho prohlédla, než si uvědomí její přítomnost. Chvíli jí trvalo, než sladila roztěkanou mysl s ostatními smysly a dokázala se soustředit: na Louisově lůžku, nejblíže u dveří, ležel cizí muž. Znovu ho tedy přestěhovali. Kolem ní proběhla sestra, ale Beattie ji nestihla zastavit. Když se ošetřovatelka opět objevila na vzdálenějším konci pokoje, všimla si jí a zamračila se. Zamířila k ní.

Beattie už měla otázku přichystanou, proto ji stejně pronesla nahlas, přestože něco v ženině tváři způsobilo, že se jí slova málem vzpříčila v hrdle: „Kde je plukovník Plunkett?“

„Je mi líto, ale mám špatné zprávy,“ řekla sestra.

Beattie měla náhle tak suché rty, že nedokázala zformovat další otázku.

Sestra s nesnesitelně soucitným pohledem pokračovala: „Včera večer se jeho stav náhle změnil. Sdělil sestře, že v hlavě cítil cosi jako drobnou explozi, a stěžoval si, že slyší téct vodu. Zanedlouho se začal chovat zmateně a opakovaně upadal do bezvědomí. Dnes ráno zemřel.“

„Zemřel?“ Byl to její hlas, tak zřejmě promluvila ona. Ale přece není možné, aby ošetřovatelka mluvila o Louisovi.

„Netrpěl,“ pokračovala sestra nelítostně. „Nejspíš si nic neuvědomoval. Doktor se domnívá, že mu zřejmě praskla céva v hlavě – ta, kterou měl oslabenou kulkou.“

Beattie na ni zůstala beze slova hledět a naprosto ztratila řeč. Sestra však případný další dotaz předjímala: „Přemístili ho do márnice. Chcete ho vidět? Vypadá dobře – je bledý, to ano, ale má klidný výraz. Někdy pozůstalým pomůže, když vidí, že jejich nejbližší vypadají mírumilovně a už je nic netrápí.“

„Ne,“ odmítla Beattie. Už to nedokázala dál poslouchat, slova ji zraňovala, jako kdyby ji někdo bodal nožem a z ní pomalu vyprchával život. Otočila se a šla pryč. Ještě slyšela, jak za ní sestra volá a na něco se ptá. Beattie se v panice málem rozběhla chodbou, a když zahýbala, narazila se silně o roh stěny do boku. Bolest vítala. Především nesmí na nic myslet.

Venku kráčela tak rychle, jak jí jen nohy dovolily, vrážela do lidí a nákupní tašky, v nichž se skrývaly pošetilé zbytečné věci, ji bouchaly do stehna. Tato čtvrť se příhodně jmenovala World’s End, Konec světa. Panebože! Téměř bez rozmyslu sešla z hlavní ulice, aby unikla ruchu kolem sebe. V duchu jí rezonovaly náhodné útržky vět, které jí pomáhaly vyhnout se přemýšlení – nesmyslný refrén do rytmu jejích kroků: Three Castles, World’s End. Three Castles, World’s End. Zamířila k řece. Byl tam most. Přešla ho. Na druhé straně stála továrna, jejíž vysoké komíny se dotýkaly oblohy a chrlily kouř. Kolem se krčily nízké chudobné domky, potkávala špatně oblečené udřené lidi. Kráčela dál a dál a netušila, kde vlastně je. Vyhovovalo jí to. Chtěla se ztratit. Zoufale toužila po tom, aby se už nikdy nenašla, aby nikdy nemusela být sama sebou.

Na jednom místě postával hlouček vojáků a Beattie k nim kradmo zalétla pohledem. Na ulici zahlédla mobilní stánek s čajem, sendviči a polévkou pro dělníky a vojáky. Zamířila k němu. U okénka obsluhovaly dvě ženy. Beattie zašla zboku ke dveřím přívěsu, vystoupala nahoru a automaticky začala pomáhat. Ženy se po ní ohlédly, jako kdyby se jí chtěly na něco zeptat, ale když viděly její výraz, nechaly ji být. Three Castles, World’s End. Nalévala čaj, servírovala naběračkou polévku, přijímala peníze a vracela drobné. Tohle by dokázala dělat bez přemýšlení donekonečna, dokud by slunce nezhaslo, zem se neproměnila v kus zčernalého kamene a nepropadla se do nicoty. World’s End.

Edward měl ráno domluvenou schůzku se sirem Thomasem Bromleym, ale ta byla zrušená. Sir Thomas se omluvil a vzkázal, že v Dolní sněmovně byla narychlo svolaná mimořádná schůzka a že neví, jak dlouho se zdrží. Musí se přeobjednat na jindy.

Edward měl tedy náhle uprostřed dne dvě nebo tři hodiny volno. Čekalo ho samozřejmě plno jiné práce, ale najednou měl pocit, jako kdyby mu do klína spadla dovolená, a pomyslel na Beattie. Tak těžce pracovala, byla úplně vyčerpaná, zničená válkou a Davidovým utrpením. Chtěl jí to trápení vynahradit a napadlo ho, že by ji mohl vzít na oběd. Pravděpodobně se bude bránit a bude trvat na tom, že nesmí opustit svoje povinnosti, ale nedá se odmítnout. Potřebovala z každodenní dřiny trochu vypadnout.

A možná by ji potom mohl vzít třeba do Selfridges, aby si koupila nové šaty. Na obřad předávání šlechtického titulu, který mu udělí v únoru, bude potřebovat něco elegantního. Většinou nosila oblečení, které jí ušila bývalá chůva jejich dětí Nula, ale šlechtický titul se neuděluje každý den. Edward doufal, že by ji třeba trochu rozveselilo, kdyby si koupila něco nového. Sice věděl, že ženy jsou houževnaté a odolné a často vydrží více než muži, ale byl vychovaný tak, že něžné pohlaví je třeba chránit a hýčkat.

„Na pár hodin se vzdálím,“ oznámil Murchisonovi. Jeho spolehlivý věrný úředník zdvihl zarudlé smutné psí oči od práce a Edward se spěšně protáhl kolem něj. „Nevím, kde přesně budu, ale vrátím se do konce pracovní doby.“ A byl pryč.

Vzal si taxi, aby cestou na nádraží Waterloo neztrácel drahocenný čas. Cítil až pošetilé vzrušení při představě, že s Beattie společně půjdou na oběd. Doufal, že ji potěší. Nečekaná změna v každodenní rutině a dárek – možná se jí na rtech opět objeví ten její úsměv, který ho na ní okamžitě zaujal a jímž si ho před všemi těmi lety zcela podmanila.

Když dospěl až ke kantýně, přelétl tváře za pultem a srdce mu kleslo. Beattie tam neviděl. Možná se na chvilku vzdálila, aby vyřídila nějakou pochůzku. Přistoupil k nejbližší dobrovolnici a oslovil ji: „Promiňte, hledám paní Hunterovou.“

Žena povytáhla obočí a zavrtěla hlavou. „Už nějakou dobu jsem ji neviděla,“ opáčila a ohlédla se po své společnici, která s tázavým výrazem přistoupila blíž. „Edith, víš něco o paní Hunterové? Kdy jsme ji viděly naposledy?“

Druhá žena se naklonila k nim a ochotně se snažila pomoct. „Už celou věčnost tady nebyla. Naposledy… to bylo před Vánoci, co říkáš, Addie?“

„Mám pocit, že dost dlouho před Vánoci. Podle mě sem už vůbec nechodí.“

Edwarda jejich nechápavost podráždila. Jenom plýtvaly jeho drahocenným časem. „Ale ano, pracuje tady každý den. Paní Hunterová. Určitě mluvíte o někom jiném.“

Mezitím k nim přistoupila třetí dáma a ty první dvě na ni pohlédly s úlevou. Šlo očividně o jejich nadřízenou a spoléhaly na to, že je toho šílence zbaví. „Stalo se něco?“ zeptala se.

„Betty, má drahá, tenhle pán se ptá po paní Hunterové,“ vysvětlila jedna z nich. „Řekla jsem mu, že už sem nechodí… přinejmenším nějakou dobu tady nebyla. Víme, kde je?“

Betty si netrpělivého Edwarda přeměřila klidným přímým pohledem. „Vlastně to vím. V současnosti chodí na návštěvy do nemocnice.“

„Do nemocnice?“ Edward nic nechápal. Nebylo nic divného na tom, že Beattie chodila navštěvovat nemocné, ale proč mu o té změně neřekla?

„Ano,“ přitakala Betty. „Navštěvuje raněné důstojníky v nemocnici. Náhodou to vím, protože jedna moje známá, Jane Trevorová – dcera lady Aberavonové – je ošetřovatelka v Druhé všeobecné a viděla ji tam docházet. Podle všeho navštěvuje slepé vojáky – to je nesmírně záslužné. Ti nešťastníci potřebují rozptýlit.“

„Do Druhé všeobecné…,“ opakoval Edward udiveně.

Betty to vzala jako otázku: „Ano, to je v Chelsea na King’s Road.

Původně tam sídlila kolej svatého Marka. Není to daleko od…“

„Děkuji, vím, kde to je.“ Potom si Edward vzpomněl na slušné vychování a zdvihl klobouk k pozdravu. „Dámy,“ loučil se.

Kráčel pryč a stále netušil, co si má myslet. Beattie přece vždycky říkala, že „jde do kantýny“. Kdykoli se jí zeptal: „Musíš do té kantýny jít i dneska?“, odpověděla: „Ano, musím.“ Proč mu proboha neřekla, že místo toho teď navštěvuje raněné v nemocnici? Možná proto, že to byla fyzicky méně náročná práce a ona se cítila provinile? Ale emočně si nepochybně zase vybírala větší daň. A slepí důstojníci – kdo by jim nepřál trochu rozptýlení?

Zamířil na stanoviště taxi: „Do Druhé londýnské všeobecné, prosím.“

Řidič se zdvořile dotkl klobouku a rozjel se, ale Edward po chvíli zaklepal na sklo a řekl: „Rozmyslel jsem si to, zavezte mě prosím na Piccadilly.“

Vypadalo by to, že ji kontroluje. Když mu to nechtěla říct, jistě by ji nepotěšilo, kdyby se tam náhle objevil a vyptával se. Sama mu to řekne, až bude chtít. Nicméně radostný pocit ho opustil. Jeho spontánní záchvěv náklonnosti uvadl, jako kdyby ho spálil pozdní mráz. Raději se vrátí do kanceláře. Stejně má plno práce.

Když Beattie přišla k sobě, byla už tma. Napolo začerněné pouliční lampy vrhaly tlumené kužele světla, v nichž poletovaly sněhové vločky. Z hrnku horkého čaje, který držela v ruce, se kouřilo a zákazníkovi, který stál před ní a čekal, až mu ho podá, šla v mrazivém vzduchu pára od úst. Beattie chvíli nechápavě hleděla na stoupající bílou mlhu, která vypadal jako kouř, a náhle si vybavila, že má v nákupní tašce balíček cigaret. Three Castles. Bodlo ji u srdce bolestí tak silně, až zalapala po dechu a málem vykřikla.

Louisi! Louisi!

„Jste v pořádku, madam?“ zeptal se jí starostlivě voják. Stála jako zkamenělá s hrnkem v napřažené ruce, která se jí třásla tak, až trochu čaje vylila. Opatrně tedy hrnek postavila na pult a nechápavě se na něj zadívala. Vůbec netušila, jak se sem dostala. Jedna z žen k ní přistoupila, ale Beattie ji nepoznávala. Ani tu druhou, která stála o kus dál. Tohle nebyla kantýna, kde obvykle pracovala. Na tomto místě nikdy předtím nebyla.

Beattie se zadívala té ženě do tváře. „Kde jsem? Jak se to tady jmenuje?“

„Jste v Lambeth Road,“ odpověděla žena přívětivě. „Copak vy to nevíte?“

„Nevzpomínám si,“ odpověděla Beattie.

„Jednoduše jste se tu objevila a začala jste pomáhat,“ vysvětlovala jí ta žena. „Usoudily jsme, že jste v šoku a potřebujete se zaměstnat, tak jsme vás nechaly být.“ Z očí jí hleděla bezbřehá laskavost. Dokonce soucit. Všechny jsme to zažily. Všechny jsme trpěly. Víme, jaké to je.

Ne, bránila se Beattie v duchu. Nevíte. Nevíte, jaké to je ztratit jeho. Louisi! Louisi!

„Kolik je hodin?“ zeptala se.

Žena ukázala na pouliční hodiny připevněné nad protějším klenotnictvím – obchod byl zavřený, zatlučený prkny přelepenými letáky: „Jezte méně chleba!“ – „Týden na podporu výroby munice.“ – „Hledáme ženy do armády.“

Válka stále pokračovala. Za tu dobu, kdy byla mimo, se nic nezměnilo. Až na to, že pro ni přestalo svítit slunce. Zaplavila ji tak drtivá vlna zoufalství, že skoro nemohla dýchat, jako kdyby se skutečně topila v moři. Byl pryč a ona musí žít dál. Válka snad nikdy neskončí. Je sama.

„Je za pět minut tři čtvrtě na pět,“ napověděla jí žena, pak se na Beattie zkoumavě zadívala a dodala: „Odpoledne.“

Od chvíle, kdy ji navždy opustil, uběhla už většina dnešního pochmurného dne. Beattie měla náhle pocit, jako kdyby ji někdo od něj táhl pryč, jako kdyby seděla ve zrychlujícím se vlaku a sledovala, jak milovaná postava mizí v dálce. Už se k němu nemohla vrátit. Podařilo se jí opět dostat vzduch do plic. „Musím jít,“ vyhrkla a divoce se rozhlédla.

„Jistě, má drahá, jen běžte,“ souhlasila ta laskavá žena.

„Kde jsme?“

„Hned tam naproti je stanice Vauxhall. Když půjdete…“

Ale Beattie už byla venku z přívěsu a pospíchala co nejrychleji, jak jí jen kluzké chodníky dovolily – sníh se hned při dopadu na zem rozpouštěl v ledovou břečku. Za sebou zaslechla mužský hlas:

„Neměl bych jít s ní? Vůbec nevypadá dobře.“

Odpověď té ženy neslyšela, ale raději ještě přidala do kroku. Nohy ji bolely a chodidla pálila. Louisi! V duchu ho stále volala. Netušila, kde teď Louis je. Ztratila se.

Když Edward přišel v obvyklém čase domů a Ada mu pomáhala z kabátu, vyhrnula se do haly kuchařka a oznámila jim: „Pane, bojím se, že se něco stalo naší paní. Přišla domů celá bledá a ztrhaná a šla rovnou do postele. Dokonce si ani nevypila čaj.“

„Je nemocná?“ polekal se Edward. „Poslali jste pro doktora Hardinga?“

Kuchařka zaváhala. „Nemyslím si, že by byla nemocná, pane. Spíš vypadá v šoku.“

Vtom se objevila Antonia, a když ji Edward zahlédl, ulevilo se mu. „Co se děje?“

Antonia ho zavedla do přijímacího salonu, kde se nízký skomírající oheň marně snažil zahnat vlhkou lednovou zimu. Těžko se mohl pořádně rozhořet, když byl prochladlý komín. Edwardovi náhle zcela nevhodně vytanula na mysli dětská říkanka o polenech v krbu: Jedno nemůže, dvě nechtějí, tři smí a čtyři mohou, ale pět jich je na oheň třeba. Přísně se v duchu pokáral za nevhodné myšlenky a vrátil se do přítomnosti. „Pověz mi, co se stalo.“

„Vlastně nevím,“ odpověděla Antonia. „Vrátila se domů asi před hodinou, mnohem později, než jsme ji očekávali. Kabát měla promáčený skrz na skrz a byla bledá jako plátno. Jako kdyby prožila šok. S nikým nechtěla mluvit. Zkoušela jsem vyzvědět, co se stalo, ale jenom prošla kolem mě a zamířila do ložnice. Utrousila pouze něco v tom smyslu, že jde spát.“

„Půjdu za ní,“ rozhodl se Edward. V hlavě se mu vyrojila celá plejáda otázek, ale odehnal je. Především chtěl vědět, jestli je Beattie v pořádku.

Zaklepal na dveře, ale nečekal na pozvání a rovnou vešel. Místnost voněla po ní – po jejím kosmetickém pudru a růžové vodě, kterou si stříkala na vlasy. Tohle byl nyní její pokoj, ne jejich – v převlékárně spal už roky. Odepřela mu svou náruč a on netušil proč. Odcizili se, když David narukoval jako dobrovolník do armády. Trýznivý strach o syna v ní něco zlomil a Edward jí nikdy nedokázal nabídnout útěchu, která by ji těch obav zbavila.

Lampa u postele byla rozsvícená, Beattie měla přes sebe přehozenou peřinu, ale seděla a byla úplně oblečená. A nedělala nic – to na tom bylo nejděsivější. Byla ve tváři úplně bílá, měla zmučený výraz a zírala do prázdna.

„Drahoušku,“ řekl Edward jemně a přistoupil blíž.

Vzhlédla a z očí jí čišela taková bolest, až sebou škubl. „Na nic se mě neptej,“ zaprosila zoufale.

„Chci ti jenom pomoct,“ namítl Edward. Zůstal stát vedle postele a zadíval se na ni. Toužil ji ukonejšit, nějak ulevit jejímu trápení.

„Mně pomoct nemůžeš.“

„Možná ano. Proč mi neřekneš, co se stalo?“ žádal ji.

Zavrtěla hlavou a potom si povzdechla, jako kdyby zalapala po vzduchu pod vodou. Strašidelný zvuk, který zněl jako poslední výdech umírajícího. „Je mi líto,“ řekla slabě.

„Nemusíš se omlouvat. Nic jsi neprovedla. Miluji tě – tak moc.

Dovol mi, abych ti pomohl.“

Zavřela oči jako člověk, který se zmítá v agonii. „Nechej mě o samotě. Prosím.“

Chvíli ještě otálel, snažil se zahnat pocit křivdy a doufal, že mu něco řekne, cokoli, od čeho by se mohli odrazit. Ale skoro ho nevnímala, byla zcela ponořená do sebe. Kde jsi celý den byla? Tato neodbytná otázka mu samočinně vytanula na mysli a Edward ji zlostně zapudil. Potřebovala soucit, ne zvědavost nebo nedůvěru. Musí se obrnit trpělivostí.

„Kdybys mě potřebovala, zavolej,“ řekl tedy pouze. „Přijdu. Miluji tě, Beattie,“ opakoval.

Neodpověděla. Edward ji tedy nechal samotnou, vyšel ven a tiše za sebou zavřel dveře.

KAPITOLA TŘETÍ

Ada zavedla Nulu do ranního salonu a pukala zvědavostí. Paní Davidová možná opravdu chtěla poradit s novými šaty, ale proč nemohla počkat, až k nim bude mít Nula cestu jako obvykle, a místo toho pro ni posílala? No, to je jedno, později to z ní v kuchyni vytáhnou. Vyšla ven a zavřela za sebou dveře.

Antonia ztěžka usedla do křesla a přitom si uvědomovala, že ji Nula pozoruje zkušeným zrakem. „Omlouvám se, že jsem pro vás takhle poslala, ale mám starost o paní Hunterovou.“

„Je prý v šoku,“ nadhodila Nula. Antonia ji gestem vybídla, aby se posadila do druhého křesla, ale Nula zůstala stát s rukama spojenýma před sebou.

„Vy o tom víte?“ podivila se Antonia.

„Tady se nic neutají,“ utrousila Nula. „Jak špatně na tom je?“

„Tři dny už nevyšla z pokoje. Nechce jíst. S nikým nepromluví. Odmítá vidět lékaře. Netuším, co se jí přihodilo, nebo jestli je nemocná… nebo co mám vlastně dělat.“ Vzhlédla k Nule úzkostným pohledem. „Vy ji znáte lépe než kdo jiný. Možná byste s ní mohla promluvit a zjistit, co se stalo, abychom věděli, jak jí pomoct.“

Nula krátce kývla hlavou. „Dobře, madam. Zajdu nahoru a podívám se na ni. A vy byste si měla odpočinout.“ Antonia si pouze povzdechla a Nula si to přeložila jako, někdo se o to tady musí postarat. „Nebojte se, promluvím s ní,“ slíbila jí znovu.

„Děkuji vám,“ odpověděla Antonia a byla jí opravdu vděčná.

* * *

Nula vstoupila do ložnice, zamířila rovnou k oknu a roztáhla závěsy. Beattie ležela v posteli stočená na boku do klubíčka. Když dovnitř vpadlo denní světlo, otočila se. Nula vzala do ruky talířek s šálkem, které přinesla s sebou, a Beattie ji sledovala prázdným pohledem.

„Čaj,“ ohlásila Nula.

„Nic nechci,“ zamumlala Beattie ochraptěle.

„Máte žízeň,“ trvala na svém Nula. „Posaďte se a vypijte to.“ Beattie se namáhavě vyškrábala do sedu, vzala si šálek čaje a zjistila, že má opravdu palčivou žízeň. Zatímco upíjela, Nula mlčky přecházela po místnosti a uklízela. Beattie ji provázela pohledem, ale ve skutečnosti její přítomnost téměř nevnímala. Mysl měla zastřenou spánkem a zoufalstvím. Neustále se jí opakoval tentýž sen, který ji děsil od vypuknutí války, v němž se ocitla sama v prázdném domě, a přestože stále dokola zvonila a zvonila na služebnictvo, nikdo nepřišel. Nyní měl sen i pokračování: v koutě místnosti objevila dveře, jichž si dosud nevšimla. Prošla jimi a ocitla se v odděleném křídle, o němž vůbec nic netušila – byla to rozlehlá prostora, která zdánlivě nikde nekončila. Beattie procházela chodbami, které se táhly donekonečna, míjela nesčetné množství zavřených dveří a postupně jí docházelo, že je sama nejen v tomto domě, ale zůstala jediná na celé zeměkouli. Ve svém snu plakala, ohromná záplava slz jí zcela přirozeně a bez ustání prýštila z očí jako projev zármutku nad skonem lidstva a nad vlastní opuštěností. Ve skutečném životě však plakat nedokázala.

Když dopila čaj do dna, Nula si od ní šálek vzala, pak se posadila na pelest a zadívala se jí zkoumavě do tváře. Beattie se odvrátila.

„Na nic se mě neptej.“

„Ani nemusím. Přede mnou nic neutajíte,“ opáčila Nula. Ještě chvíli se na ni dívala. „Jde o něj, že?“ Beattie neodpověděla. „Je mrtvý,“ hádala Nula. Beattie zavřela oči. „Padl,“ pochopila Nula.

„No, tak to je konec celé záležitosti.“

„Jak můžeš být tak…?“ začala Beattie.

„Tvrdá?“ napověděla jí Nula. „Milovala jste ho. Ale mně jde především o vás. Je pryč, na tom se nic nezmění, ale nyní musím myslet na vás. Měla jste tři dny a to je víc, než co je dopřáno většině jiných lidí. A teď vstaňte, opláchněte si obličej a běžte zase po své práci.“

„Nemůžu.“

„Můžete a musíte. Jste snad jediný člověk, který někoho ztratil? Tahle země je plná žen, které mají zlomené srdce. Prožíváme těžké časy, časy truchlení, a neplatí to jen pro vás.“

„Přestaň,“ protestovala Beattie vyčerpaně.

Nula přimhouřila oči. „Máte manžela a za to by řada žen dala nevím co. Co si asi tak váš muž pomyslí? Jaké otázky si bude klást? Chcete snad všechno hodit za hlavu? Podle mého názoru vám ten člověk zničil život, a ne jednou, ale hned dvakrát. Ale potřetí už to nedopustím.“

Beattie konečně přestala uhýbat očima, a když na ni pohlédla, ve tváři měla vepsanou nesmírnou bolest a zoufalství. „Co mám dělat? Tak hrozně to bolí.“

„Uděláte to, co my všichni – vezmete zavděk tím, co vám Bůh nabízí, a pokusíte se to co nejlépe zužitkovat. Máte na starost domácnost a musíte myslet na rodinu, pak je tady pomoc válečnému úsilí – to je dost na to, abyste se zaměstnala.“

Pomoc válečnému úsilí? Beattie se vyděsila. „Nemůžu se vrátit do kantýny.“ Příliš by jí to připomínalo Louise.

„To po vás nikdo nechce. Je plno jiných úkolů, které se dají dělat rovnou tady v Northcotu. Pro začátek se můžete věnovat té mladé ženě tam dole, která si o vás dělá takovou starost, že pro mě poslala. Má manžela, o něhož se musí postarat, a každou chvíli se jí narodí dítě. Neměla by každý den pracovat v kantýně na Hasting Road. Povězte jí, aby zůstala doma, a jděte tam místo ní.“

Beattie okamžik mlčela. Potom rozpačitě prohodila: „Je…?“

„Vyčerpáním se sotva drží na nohou. Máte velké štěstí, že je tady,“ prohlásila Nula zamračeně, „ale pokud ji nepřinutíte odpočívat, dlouho tady nebude. A teď už proboha vstaňte, dítě. Nasaďte přívětivou tvář a nedovolte, aby vám lidé viděli do srdce. Copak vám nezbyla ani špetka pýchy, Beattie Cazaletová?“

Beattie odhrnula přikrývku a nejistě vstala z postele. Zapotácela se. Nula ji podepřela a jejich pohledy se střetly. „Nulo…“

Nula ji pevně objala. „Ach beruško, holčičko moje,“ konejšila ji.

„Dobře to dopadne, uvidíš. Nedáš se přece zahanbit. Bouře přejde a zase vysvitne slunce. Jednoduše se nesmíš vzdávat.“

Nula vešla do kuchyně a doufala, že na sobě nedává nic znát, ale obestíral ji neklamný náznak triumfu. „Už vstává.“

„Jak se vám to podařilo?“ zeptala se Ada ohromeně.

„Co s ní vlastně bylo?“ přidala se kuchařka.

„Myslela jsem, že umírá,“ ozvala se Emily trochu zklamaně. „Že bude chřadnout a uvadne jako květina v románu.“

„Měla strašnou migrénu, nic víc,“ opáčila Nula. „Taková úporná bolest hlavy člověka skolí, že zůstane ležet jako mrtvola – nikdo si nedokáže představit, jaká je to hrůza.“

Ethel, která na kamnech připravovala pro Davida kávu, vzhlédla.

„Už jsem o tom slyšela. Paní, u které jsem jednou sloužila, touhle migrénou taky trpěla. Jak to, že ji předtím nikdy nedostala?“

Nula její otázku přešla. „Její máma to tam u nich v Irsku mívala taky. Ale teď už je z toho paní venku. Je zase na nohou.“

„Co snídaně?“ zeptala se kuchařka.

„Stačí čaj a toast,“ odpověděla Nula bryskně. „Zanesu jí to nahoru. A taky aspirin. Za chvilku bude jako rybička.“

„Víte to jistě?“ pochybovala Ada. „Tak náhle? Když jsem u ní byl naposledy, vypadala příšerně.“

„Cazaletovi mají tuhý kořínek,“ prohodila Nula ledabyle. „Připravte ten toast a já zatím zaskočím za paní Davidovou. Bude mít radost, že alespoň tuhle starost má z krku.“

„Už jsi v pořádku, matko?“ sondoval William opatrně.

Beattie seděla v křesle u krbu a vyšívala. Cítila, že otázka v tichém pokoji rozvířila stojatou atmosféru, jako když kámen dopadne na klidnou hladinu. Zčeřené vlny zasáhly Edwarda, který seděl v křesle naproti ní a četl noviny, Sadie u stolku, kde zrovna psala dopis, i Petera, jenž si na podlaze sestavoval model letadélka. Ani jeden z nich nevzhlédl, ale Beattie přímo cítila, jak všichni téměř hmatatelně zbystřili pozornost. Její „nemoc“ je vyděsila.

„Ano, naprosto,“ odpověděla. Většinu života byla zvyklá skrývat své city, takže stačilo se pouze vrátit k předchozí praxi.

Od jejího vzkříšení uběhly tři dny, ale William ji stále pátravě pozoroval. Pravděpodobně hledal známky opětovného zhoršení. Byla vyčerpaná – v podstatě z únavy nevyšla, to byl projev zármutku – a věděla, že vyčerpaně i vypadá, ale děti jsou málokdy vůči rodičům tak vnímavé, dokonce ani úzkostlivé typy jako William. „Pár dní mě nesnesitelně bolela hlava, nic víc,“ ujistila ho. „Proč?“

Ošil se. „No, na něco důležitého bych se vás potřeboval zeptat – tebe a táty. Ale nerad bych… však víš…, pokud se ještě necítíš dobře, nerad bych, aby se ti přitížilo.“

Edward odložil noviny. „Co jsi provedl?“ zeptal se přísně. „Přiznej se. Vyloupil jsi banku?“

Žertoval – William byl hodný a svědomitý chlapec, který rodičům nikdy nepřidělá vrásky – ale Peter okamžitě zbystřil pozornost a vyhrkl: „Páni, vážně? Super! Kterou? To by byla paráda mít v rodině skutečného kriminálníka. Vzal sis masku? A kde je kořist?“

„To stačí, Petere,“ pokárala ho Beattie. „Na co ses chtěl zeptat, Williame?“

„Nenapínej nás, chlapče,“ přidal se Edward.

Jednoznačná pobídka jako kdyby Williama spíš zastrašila, než povzbudila. Chvilku se kousal do rtu a snažil se urovnat myšlenky. Stál před nimi s rukama za zády, takže vypadal jako námořní kadet. Beattie si lhostejně povšimla, že zase vyrostl. Nebude tak vysoký jako David – spíš vytáhlý a hubený – nicméně nohavice kalhot už měl zase o pár centimetrů kratší.

„Tak ven s tím,“ pobídl ho opět Edward.

„No, víte,“ začal William váhavě, „včera přišel do práce jeden člověk, zastavil se v jídelně během pauzy na oběd. Člověk od královského letectva.“

„Letec! Super!“ vyjekl Peter.

„Opravdu to byl pilot, ale ne na frontě. Má na starost výcvik nových pilotů a říkal…“

Ach ne, pomyslela si Beattie, ale nahlas pronesla klidně: „Jsi příliš mladý.“

„Prosím, matko, vyslechni mě. Ten důstojník říkal, že nutně potřebují víc pilotů. Vím, že práce v leteckém inženýrství, kterou dělám teď, je důležitá, ale můžu v ní pokračovat po válce. Momentálně jsou potřeba hlavně letci. V únoru mi bude osmnáct…“

Edward pohlédl na Beattie. Jako muž uvažoval o těchto věcech odlišně. Byl pyšný, že jeho syn si přeje bojovat. Beattie však bude v první řadě myslet na to, jak je to nebezpečné. Proto poznamenal:

„Snížená věková hranice pro vstup do armády vstoupí v platnost až v dubnu. Pak si o tom promluvíme.“

„Ale, tati, ten člověk povídal, že když někdo narukuje v sedmnácti k rezervistům a začne okamžitě s výcvikem, po dovršení osmnácti a půl let může rovnou do Francie. Kdybych se k nim přidal hned, měl bych na ostatní náskok. V létě už bych byl ve Francii. A Němci podle něj na jaře něco určitě chystají a musíme být připravení. Povídal, že je to životně důležité,“ vychrlil ze sebe. Poslední slova ho téměř připravila o dech, jak se snažil vyjádřit naléhavost svého přání.

„Ten člověk nejspíš ví, o čem mluví,“ podotkl Edward. Jakmile Němci uzavřou mír s Rusy, na západní frontě s největší pravděpodobností vypukne peklo. Doma o tom zatím nemluvil, protože si nepřál nikoho vyděsit, ale každý, kdo se zajímal o současné dění, si dokázal dát dvě a dvě dohromady. Sadie si ho přes pokoj měřila chápavým pohledem.

Beattie se snažila ovládnout. Nakonec tedy řekla jen: „Bobby zemřel,“ ale do těch slov vtělila všechno.

William se na ni vážně podíval: „Já vím, matko, ale právě proto tam musím jít, copak to nechápeš?“ Pohlédl na letecké hodinky na zápěstí, které mu otec mu věnoval, když Bobby padl. „Abych dokončil, co on započal. Vím, že přesně to by si přál. Je to… moje svatá povinnost.“

Rozhostilo se ticho. Sadie sledovala celou scénu a soucítila se všemi aktéry. Peter, který v skrytu toužil, aby otec dal bratrovi svolení, svíral model letadélka tak pevně, až ho málem zlomil. A William hleděl úpěnlivě na rodiče, jako kdyby byla v sázce jeho čest.

Edward pochopil, že syn svá slova myslí smrtelně vážně. Když řekl, že považuje za svou svatou povinnost narukovat, nebyla v tom žádná nadsázka. Zadíval se na Beattie. „Co říkáš, má drahá? Vím, že je mladý, ale vychovávali jsme své děti tak, aby se nezříkaly odpovědnosti. Nevidím možnost, z jakého důvodu bychom mohli jeho žádost odmítnout. A za pár měsíců ho stejně povolají.“

William napětím zaťal pěst a pohlédl na matku. „Mami?“ zeptal se tiše. Beattie sebou v duchu cukla, když zaslechla to dětské oslovení. „Prosím.“

Tahle válka si vezme všechno, pomyslela si. Nezastaví se, dokud nepohltí každého z nás. Ale měla na výběr? „Dobře,“ svolila.

Chlapci vybuchli v nadšený jásot. Sadie se nad svým dopisem pro sebe usmála. Ada vstoupila do místnosti, aby se podívala na oheň, a William na ni okamžitě novinku vychrlil. Ta ji hned povyprávěla v kuchyni a odtud zpráva doputovala do horních pokojů a přiměla Davida s Antonií sejít dolů – v přijímacím salonu si pak všichni udělali klidný večer.

Beattie se zadívala na Davida s nyní už důvěrně známou směsicí lásky, zármutku a něhy. Bolest mu vyryla do tváře hluboké vrásky – vypadal o deset let starší, než kolik mu ve skutečnosti bylo. Neohrabaně manévroval na berlích a Antonia, které se také vzhledem k pokročilému stupni těhotenství hůř chodilo, byla nějakým záhadným způsobem vždy ve správnou chvíli na správném místě, aby ho podepřela. David její pomoc přijímal automaticky a Beattie pocítila záchvěv žárlivosti. Ale znala syna lépe než Antonia svého manžela. Sice Williamovi poblahopřál, ale vůbec ho bratrovo rozhodnutí nepotěšilo. Proč taky? William měl zdravé funkční tělo, odejde do války stejně jako Bobby, bude konat odvážné činy a stane se z něj hrdina, zatímco David, nejstarší z nich, sedí doma a učí malé kluky latinskou gramatiku. Beattie věděla, že si připadá poníženě.

„Kam pojedeš na výcvik?“ zeptala se Sadie.

„Nejprve do školy vojenského letectví v Readingu, kde se budeme učit teorii,“ odpověděl William. „Ale potom nás pošlou k výcvikové peruti, abychom se naučili létat. Možná se dostanu rovnou sem,“ dodal a pohlédl s nadějí na matku. „Coney Warren’s má totiž sloužit jako výcviková peruť. Tak vidíš, matko, třeba budu bydlet za rohem.“

Jako kdyby se tím něco spravilo, pomyslela si Beattie. Pouhá náplast na smrtelnou ránu – bylo to tak neadekvátní, až se musela usmát, a viděla, jak z Williamova obličeje vyprchalo trochu napětí. Zřejmě se domníval, že jeho rozhodnutí nakonec schválila.

Poperinghe zahalila mrazivá únorová mlha a na úzké uličky se sneslo tíživé ticho, ale uvnitř Artemis House stále panovala přátelská družná atmosféra. Hotel Aha, jak se společenskému středisku neformálně přezdívalo, neměl sice status oficiálního armádního zařízení jako Talbot House, ale jeho sláva se od jeho otevření v listopadu loňského roku šířila natolik rychle, že nyní se celý den dveře netrhly. Každá žena, která v zahraničí sloužila v armádě nebo zde měla nějakou práci, věděla, že na tomto místě najde kdykoli bezpečné útočiště, kde může znovu nabrat dech: dívky se tady mohly setkat s přáteli, přečíst si knihu, napsat dopis nebo si jen povykládat se stejně naladěnými sestrami ve zbrani. Na kamnech stála vždycky konvice horkého čaje a v domě se podle potřeby pokaždé našla volná postel.

Postupně budovaly zdejší knihovnu, některé svazky získaly darem, jiné jim poslali příznivci z Anglie, další zde zanechali dočasní hosté. Zpočátku je nechávaly ležet různě po pokojích, ale nakonec Laura usoudila, že je potřeba najít trvanlivější řešení. Několik vojínů, které si pro ně od armády vypůjčil jejich věrný příznivec major Ransley, sestavilo knihovnu podél celé jedné stěny pokoje, který sloužil jako „tichá místnost“. Občas k nim našly cestu i časopisy nebo komiksy a ty se obvykle povalovaly v salonu, dokud se častým čtením nerozpadly.

Ženy, které přicházely do hotelu, byly většinou v uniformě, ať už zdravotních pomocných sborů VAD, sdružení zdravotních sester QAIMN, charitativní jednotky první pomoci FANY, dobrovolných rezervistek WVR či vojenských pomocných sborů WAAC. Dokonce se proslýchalo, že budou ženy sloužit i v letectvu, a to v dohledné době. Jak pro ženy, tak i pro muže sloužící v armádě představovalo Poperinghe odrazový můstek pro celou frontu. Říkalo se, že přes

„Pop“ musel jednou projet každý. Pohled na ženy ve vojenských stejnokrojích už nikoho neudivoval, a dokonce ani ti nejzavilejší odpůrci žen v armádě nemohli popřít jejich neocenitelný přínos.

A byla zde i řada dalších, které sice neměly uniformu, přesto odváděly příkladnou práci jako civilní zdravotnice, řidičky, zásobovačky, uklízečky nebo sekretářky. A občas do hotelu zavítaly ženy, které přijely ze soukromých důvodů, a nesměle nebo rázně žádaly o dočasné přístřeší. Laura s Louisou, které podnik založily a provozovaly, nikdy nekladly žádné všetečné otázky. Za každou tváří se skrýval jiný příběh a občas ho dotyčná chtěla sdílet, ale jindy tudy ženy prošly tiše a nezanechaly za sebou žádnou stopu.

V onen konkrétní čtvrtek sedmého února zde panoval příjemný ruch. V tichém pokoji čtyři dámy z charitativní organizace Women’s Legion soustředěně hrály whist – bylo slyšet pouze pleskání karet a občasný tichý komentář jako „teď jsem na řadě“. Civilní dobrovolnice zrovna psala dopis a místní Belgičanka si četla knihu a občas si z ní vypisovala poznámky. V salonu seděly čtyři členky FANY, jejichž základna ležela nedaleko, a živě se bavily se dvěma přítelkyněmi, které se tady zastavily cestou z Londýna. U klavíru seděla ošetřovatelka na dovolené a hrála zpaměti populární melodie. Její kamarádka se opírala o desku klavíru a zasněně kouřila.

Kouření nakonec musely v hotelu povolit, což vyvolalo prudkou roztržku mezi Laurou a Louisou. Louisa se domnívala, že tím jejich zařízení získá špatnou pověst a kvůli tomu rodiče dívkám zakážou sem chodit. Laura byla toho názoru, že je to jednoduše životní fakt a většina žen na frontě kouří. Pokud by to tedy v hotelu zakázaly, nakonec by k nim stejně nikdo nechodil, tak by to vyšlo nastejno.

Jejich nová pomocnice Veronica „Ronnie“ Mildmayová souhlasila s Laurou, což Louisa nesla velmi těžce. Ale dívky, které k nim přicházely, si často automaticky rovnou zapálily, a bylo by tudíž obtížné je neustále upozorňovat, že musí cigaretu uhasit. Nakonec i Louisa musela ustoupit, i když nerada.

„Myslela jsem si, že budeš držet se mnou,“ stěžovala si Lauře, když byly samy. „Jsem tvoje přítelkyně mnohem déle než ona.“

Lauru její slova překvapila. „Ale tady nejde o to, kdo drží s kým,“ namítla. „Hlavní je, co je správné a praktické.“

Poslední dobou jí Louisa připadala podrážděná a nesvá. Dělala si o kamarádku starost. Částečně i kvůli ní se před časem rozhodla hotel založit, protože předchozí práce u sanitky, kdy odvážely raněné z fronty do nemocnice, Louisu příliš zmáhala. Louisa však byla nespokojená i tady a vyvolávala rozepře. Laura se obávala, že dřív nebo později její kamarádka hotel opustí a vrátí se do Anglie, což by ji mrzelo. Společně už toho od roku 1914 hodně vykonaly a zažily.

V daný okamžik však Louisa působila celkem spokojeně. Opírala se o rám dveří do salonu a poslouchala, jak ošetřovatelka hraje na klavír melodii Let the Great Big World Keep Turning. Druhá sestra si tiše a mírně falešně pobrukovala slova a celkovou kulisu doplňovaly občasné výbuchy hlasitého smíchu, které se ozývaly od skupinky žen z FANY. Laura znovu doplnila vodu do čajovaru, utáhla kohoutek a přistoupila k Louise. „Díkybohu za člověka, který tuhle věc vymyslel,“ poznamenala. „Představ si, že bychom musely celý den vařit jednu konvici za druhou.“

Louisa se k ní otočila a usmála se, což se poslední dobou stávalo zřídkakdy. Zrovna se chystala něco říct, když vtom se otevřely vstupní dveře a dovnitř vešla Ronnie. Ve vlasech se jí jako perličky leskly kapky a za ní dovnitř zavanul pruh mlhy. „Není vidět ani na krok,“ oznámila jim.

„Tak rychle zavři, ať netáhne,“ utrhla se Louisa a úsměv se jí z tváře vytratil.

Ronnie zašátrala rukou za zády a bez ohlížení dveře zaklapla. Pak zamávala novinami. „Právě jsem je dostala od člověka, který vycházel z Talbot House – jsou z Londýna, pouze den staré. A hádejte co? Prošel Zákon o zastoupení občanů. A včera ho schválil i král.“

Klavír zmlkl, protože její příchod přilákal pozornost obou ošetřovatelek. Místností se nesl šepot: „Co to povídala?“ Ronnie otevřela noviny na dané stránce, a než Laura s Louisou dočetly článek do konce, už zprávu věděly všechny v místnosti.

Laura vzhlédla. „Nemůžu tomu uvěřit! Po všech těch letech!“ Pořád jí to tak úplně nedocházelo. Vrazila noviny zpět Ronnie do ruky a radostně objala Louisu. „Zvládly jsme to! Tys to dokázala, Lou, protože ses ve volebním hnutí angažovala mnohem víc než já. Musíš být tak pyšná!“

Louisa se z jejího objetí netrpělivě vymanila, popadla noviny a znovu se začetla do článku. Ostatní se nahrnuly kolem ní, hleděly jí přes rameno a rozčileně mluvily jedna přes druhou.

Laura by se nejraději dala do tance, skákala radostí a objímala lidi, přestože takovou reakci neměla v povaze. Nakonec se uchýlila ke kompromisu a bouřlivě potřásla rukou Ronnie. „Můžeme volit! Gratuluji vám, slečna Mildmayová, že jste součástí elektorátu.“

Ronnie se usmívala od ucha k uchu. „Gratuluji i vám, slečno Hunterová,“ napodobila ji. „Máme volební hlas.“

Louisa vzhlédla. „To máte,“ pronesla kysele. „Všichni muži nad dvacet jedna…“

„Nad devatenáct, pokud slouží na frontě,“ opravila ji Ronnie. Louisa si jí nevšímala a pokračovala: „Všichni muži, ale ženy pouze nad třicet a jen tehdy, když mají vlastní domácnost nebo dům. Takže mockrát děkuji. Vy můžete volit, ale já ne.“

Laura naklonila hlavu na stranu a nechápala, proč nemá Louisa radost. I kdyby zrovna ona volit nemohla, i tak je to přece pro ženy velký krok kupředu. „Mrzí mě, že jsi prodala tetin dům,“ snažila se ji uchlácholit. „Ale pořád máš peníze. Můžeš si koupit jiný. Lou, zkus se aspoň trochu radovat.“

Ženy z tiché místnosti přitáhl nezvyklý povyk a přišly se podívat, co se děje. Jakmile se dozvěděly novinku, ozvaly se nové výkřiky nadšení.

Do všeobecného veselí se náhle rozlehlo hlasité zabušení na dveře.

Laura opustila kroužek oslavujících žen a šla otevřít.

Venku stál vojenský řidič a za ním téměř ztracený v mlze se rýsoval obrys vozidla, v němž na zadním sedadle seděli nějací důstojníci. Jedno kolo bylo prázdné. To se na zdejších cestách stávalo často. Byly plné děr a ostrých předmětů, které poztrácely projíždějící vojenské kolony.

„Promiňte, madam, nerad ruším,“ omlouval se desátník, „ale píchli jsme.“

„To vidím,“ odvětila Laura. „Mám vám kolo vyměnit?“

Zděsil se. „To není třeba, madam,“ ujišťoval ji. „Ale nemáte náhodou baterku? Mohl bych si ji půjčit? Je tady tma jako v… pytli, a ta mlha všude kolem.“

„Samozřejmě, hned ji donesu,“ slíbila Laura.

Baterku měli právě pro podobné stavy nouze uloženou v zásuvce v předsíni. Popadla ji, oblékla si kabát a přitom zachytila Ronniin tázavý pohled. „Píchlá pneumatika,“ oznámila jí. „Jdu jim pomoct.“ A vyšla ven.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Za války, 1918: Příslib naděje.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.