Přeložila Lenka Uhlířová

A RULE AGAINST MURDER

Copyright © 2008 by Louise Penny

All rights reserved.

Excerpt from The Cremation of Sam McGee used by kind permission of the estate of Robert Service.

Translation © Lenka Uhlířová, 2016

ISBN 978-80-242-7481-2

Mým rodičům, s láskoua vzpomínkou

Prolog

Jezero Massawippi objevili před více než sto lety bohatí průmyslníci neboli „loupeživí baroni“, jak se jim často přezdívalo. Přišli s jasným záměrem z Montrealu, Bostonu, New Yorku a hluboko v kanadské divočině postavili obrovský srub. Ačkoli oni sami si pochopitelně ruce nešpinili – na ně se lepilo něco docela jiného než prach. Ne, k pokácení těch rozsáhlých prastarých lesů si najali muže se jmény jako Zoétique, Télesphore a Honoré. Zpočátku jim Quebečané, kteří v těch lesích strávili celý život, vzdorovali. Zdráhali se ničit takovou krásu a vnímavější z nich pochopili, že to, co jim roste před očima, znamená konec, avšak peníze udělaly své, a tak les pomalu ustoupil a ze země se začala zvedat velkolepá budova Manoir Bellechasse.

Po měsících kácení, zbavování kůry, obracení a vysoušení konečně nastala chvíle, kdy se obrovité klády mohly položit jedna na druhou. Budování srubů bývalo umění, ovšem bystré oči a hrubé ruce jejich stavitelů nevedl smysl pro estetiku, nýbrž jistota, že pokud nevyberou správné dřevo, zimní mráz všechny uvnitř zahubí. Praví zálesáci, coureurs du bois, dokázali nad kmenem mohutného stromu zbaveným kůry uvažovat celé hodiny, jako by se snažili rozluštit všechna jeho tajemství. Takový muž obcházel kolem, posedával na pařezu, nacpával si fajfku a obhlížel kládu, dokud nevěděl úplně přesně, kde ten kmen stráví zbytek svého života.

Trvalo to léta, ale nakonec byl obrovský srub hotov. Na velkolepé měděné střeše stál jako hromosvod poslední muž a shlížel na les i na opuštěné, strašidelné jezero z výšky, do jaké se už nikdy nedostane. A kdyby oči toho člověka dokázaly vidět dostatečně daleko, rozeznal by, že se blíží něco stejně hrozného jako žíly letního blesku. Že se to sune nejen ke srubu, ale přímo k onomu bodu na zářivé kovové střeše, kde zrovna stál. Právě na tom místě se stane něco strašného.

Měděné střechy pokrýval už dřív, vždycky stejným způsobem. Ovšem tentokrát, když si všichni mysleli, že už má hotovo, vyšplhal zpátky a přes hřeben střechy přidal ještě jeden pás plechu s vystouplou špičkou. Netušil proč, ale vypadalo to dobře a přišlo mu to tak správné. A krom toho mu zbyl měděný plech. Stejný postup pak použil ještě mnohokrát na velkých budovách v celé oblasti, která se tak rychle rozvíjela. Ale tady to bylo poprvé.

Když zatloukl poslední hřebík, pomalu, rozvážně, opatrně slezl dolů.

Jakmile dostali zaplaceno, odpádlovali muži pryč se srdci stejně těžkými, jako byly jejich kapsy. A když se ohlédli, ti vnímavější mezi nimi si všimli, že jejich výtvor vypadá tak trochu jako les sám, jen nepřirozeně položený na bok.

Na Manoir Bellechasse totiž od samého začátku bylo cosi nepřirozeného. Zlatě zářící kmeny zbavené kůry v sobě měly neuvěřitelnou krásu. Dům postavený ze dřeva a košatiny stál na samém břehu a vládl jezeru Massawippi, stejně jako loupeživí baroni vládli úplně všemu. Zdálo se, že kapitáni průmyslu prostě nemohou jinak.

Jednou ročně muži se jmény jako Andrew, Douglas a Charles opustili svá železniční impéria a velkopalírny whisky, vyměnili psí dečky za měkké kožené mokasíny a na kánoi se doplavili až ke srubu na břehu osamělého jezera. Olupování lidí už je unavovalo a potřebovali jiné rozptýlení. Manoir Bellechasse jim mělo umožnit jednu věc – zabíjet.

Byla to příjemná změna.

Během let divočina pomalu ustoupila. Zmizeli jeleni, losi, lišky a medvědi, vlastně všechna divoká zvířata, která loupeživí baroni lovili. Abenakiové, kteří často na kánoích převáželi bohaté průmyslníky k obřímu srubu, odešli do rezervací. Vynořily se vesnice a městečka, okolní jezera objevili chataři a víkendoví návštěvníci, ale srub Manoir Bellechasse přetrval. Během generací měnil majitele, z roubených stěn pomalu mizely vykulené, vycpané hlavy dávno mrtvých jelenů i losů, a dokonce i vzácná puma skončila odhozená na půdě.

Jak se zmenšovalo jmění jeho tvůrců, upadal i srub. Spoustu let tam stál opuštěný, poněvadž pro jednu rodinu byl příliš velký a na hotel zas příliš odlehlý. Ale právě když les začal nabývat dostatek sebevědomí, aby si znovu vyžádal, co bylo jeho, někdo budovu koupil. Vybudoval silnici, pověsil záclony, vyhnal z domu pavouky, brouky i sovy a dovnitř pozval platící hosty. Srub Manoir Bellechasse se stal jedním z nejlepších butikových hotelů v Quebeku.

Ovšem zatímco se během století proměnilo jak jezero Massawippi, tak Québec, celá Kanada a také téměř všechno ostatní, jedna věc se nezměnila.

Loupeživí baroni byli zpět. Znovu přijeli do Manoir Bellechasse zabíjet.

JEDNA

Na začátku léta se hosté sjeli do osamělého srubu u jezera, svolaní nachlup stejnými luxusními pozvánkami na pergamenovém papíře s adresami nadrápanými známým škrabopisem. Když je prostrčili škvírou na dopisy, pleskl těžký papír o podlahy impozantních domů ve Vancouveru a v Torontu a jednoho malého cihlového domku ve Three Pines.

Listonoš, který tehdy nesl malou quebeckou vískou pozvánku ve své brašně, nijak nespěchal. Radši se v tom horku nepřepínat, říkal si, když se zastavil a sundal čepici, aby si mohl otřít zpocenou hlavu. Odborová pravidla. Ovšem skutečným důvodem jeho malátnosti nebylo oslnivé, ubíjející slunce, nýbrž něco osobnějšího. Ve Three Pines otálel vždycky. Pomalu procházel kolem trvalkových záhonů přetékajících růžemi, liliemi a hrdě vztyčenými náprstníky. Ukazoval dětem žabky v rybníčku na návsi. Sedával ve staré vísce na sluncem vyhřátých kamenných zídkách a sledoval cvrkot. K jeho pracovnímu dni to přidávalo celé hodiny a na poštu se vracel jako poslední. Kolegové si z něj utahovali, dobírali si ho, že je tak pomalý, a on měl podezření, že je to i důvod, proč ho nikdy nepovýšili. Už dvě desetiletí nebo ještě víc si dával na čas. Místo aby spěchal, procházel zvolna vesnicí a bavil se přitom s jejími obyvateli, kteří právě venčili psy, často se s nimi zastavil před bistrem na citronádu nebo thé glacé. Nebo v zimě na café au lait u plápolajícího krbu. Vesničané, kteří věděli, že si v bistru dává oběd, tam někdy sami přicházeli vyzvednout si poštu a prohodit pár slov. Přinášel jim novinky z ostatních vsí, jež měl na trase, jako středověký potulný zpěvák nosíval zprávy o moru, válce nebo záplavách, které udeřily někde jinde. Ale nikdy tady, v téhle kouzelné, poklidné vísce. Vždycky ho bavila představa, že vesnička Three Pines, stulená v klínu hor a obklopená kanadskými lesy, nemá žádné spojení s okolním světem. Rozhodně dělala takový dojem. Byla to úleva.

A tak si dával na čas. Toho dne ve zpocené ruce držel svazek obálek a doufal, že neupatlá dokonalý, krásný silný papír vrchního dopisu. Pak si všiml rukopisu na něm a zpomalil krok ještě víc. Po desetiletích, kdy sloužil jako listonoš, věděl, že doručuje víc než jen dopisy. Ve svých letech si dobře uvědomoval, že po trase rozhazuje bomby. Skvělé novinky: narození dětí, výhry v loterii, smrt vzdálených bohatých tetiček. Ale byl to hodný, citlivý člověk a věděl, že přináší i špatné zprávy. Pomyšlení na bolest, kterou někdy způsobí, mu lámalo srdce, zvlášť v téhle vesnici.

Věděl, že dopis, který teď drží v ruce, je přesně takový. Že je ještě horší. Nejspíš to nebyla čistá telepatie, co ho k té jistotě přivedlo, ale i podvědomá schopnost číst rukopis. Ne pouze slova, ale také sílu skrytou za nimi. Ty prosté tři řádky obyčejné adresy na obálce mu prozradily víc než jen místo, kam má dopis doručit. Poznal, že ruka pisatele byla stará a roztřesená. Pokřivená nejen věkem, ale i záští. Z obálky, kterou držel, nic dobrého nevzejde. A on se najednou zatoužil té věci zbavit.

Původně měl v úmyslu zajít si do bistra na sendvič a studené pivo, poklábosit s majitelem podniku Olivierem, a protože byl trochu lenivý, počkat tam, jestli si někdo nepřijde vyzvednout poštu sám. Ale najednou se do něj vlila energie. Užaslým vesničanům se naskytl jedinečný pohled – pošťák spěchal. Otočil se a svižně odkvapil od bistra ke zrezivělé poštovní schránce před cihlovým domkem obráceným k návsi. Když jí otevíral tlamu, schránka zaječela. Nedivil se jí. Strčil dopis dovnitř a rychle vřeštící dvířka zavřel. Překvapilo ho, že se omlácená kovová schránka nezakuckala a zase tu děsnou věc nevyplivla. Už dávno dopisy vnímal spíš jako živé bytosti a v poštovních schránkách viděl cosi jako domácí mazlíčky. A on téhle konkrétní schránce právě udělal něco strašného. I těm lidem.

I kdyby měl Armand Gamache zakryté oči, stejně by přesně věděl, kde je. Díky vůni, která v sobě mísila kouř ze dřeva, pach starých knih a zimolez.

„Monsieur et Madame Gamache, quel plaisir.“

Clementine Duboisová se přikolébala kolem recepce Manoir Bellechasse. Kůže na rozpřažených rukách jí visela dolů jako křídla a třásla se, takže jak se k nim blížila, připomínala spíš ptáka nebo povadlého anděla. Reine-Marie Gamachová jí vyšla naproti a rozevřela náruč bez naděje, že by ji kolem kulaťoučké dámy mohla skutečně sevřít. Objaly se a políbily na obě tváře. Když si s madame Duboisovou vyměnil objetí a polibky i Gamache, korpulentní dáma ustoupila a zahleděla se na manželský pár. Před sebou viděla Reine-Marie, malou, nijak tlustou, ale ani hubenou, s prošedivělými vlasy a obličejem, který svědčil o zralém věku naplno prožívaného života. Byla šarmantní, aniž by oplývala skutečnou krásou – soignée, jak říkají Francouzi. Na sobě měla na míru šitou tmavomodrou sukni a zářivě bílou halenku. Jednoduchá, elegantní klasika.

Muž byl vysoký a robustně stavěný. Pomalu se blížil k šedesátce a zatím nezačal tloustnout, ale byly na něm patrné známky života plného dobrých knížek, skvělého jídla a poklidných procházek. Vypadal jako profesor, ačkoli Clementine Duboisová věděla, že jím není. Začínal plešatět – kdysi tmavé vlnité vlasy teď na temeni vystřídal prořídlý porost a za ušima i po stranách prošedivělé vlny, které se mu na límci lehce kudrnatily. Až na dokonale zastřižený knírek byl hladce oholený. Na sobě měl tmavomodré sako, khaki plátěné kalhoty a pohodlnou modrou košili s kravatou. Vždycky dokonale upravený, dokonce i ve vzrůstajícím žáru dnešního červnového dne. Nejvýraznější na něm ale byly jeho oči. Hluboké, teple hnědé. Nosil klid, stejně jako jiní muži na sobě nosí kolínskou.

„Vypadáte unaveně.“

Většina hoteliérů by vykřikla: „Vypadáte báječně“, „Mais, voyons, vy dva se vůbec neměníte“, nebo dokonce „Vypadáte mladší než kdy dřív“, protože by věděla, že staré uši tohle nikdy neomrzí poslouchat.

Jenže i když se uši Gamachových zatím nedaly považovat za staré, unavení byli. Měli za sebou dlouhý rok a jejich uši slyšely víc, než by slyšet chtěly. A jako vždycky přijeli do Manoir Bellechasse, aby to všechno nechali za sebou. Zatímco ostatní slavili Nový rok v lednu, Gamachovi oslavovali na vrcholu léta, kdy navštěvovali tohle požehnané místo daleko od světa, a začínali znovu.

„Jsme trochu zmožení,“ přiznala Reine-Marie a vděčně klesla do pohodlného ušáku u recepce.

„Bon, no, o to se brzy postaráme. A teď…,“ madame Duboisová se nacvičeným pohybem ladně zhoupla zpátky za recepční pult a usedla na pohodlnou židli. Přitáhla si knihu hostů a nasadila brýle. „Kam vás dáme?“

Armand Gamache se posadil do křesla vedle své ženy a vyměnil si s ní pohled. Věděli, že kdyby listovali tou knihou dostatečně daleko nazpátek, našli by svoje podpisy jednou ročně až do toho červnového dne před více než třiceti lety, kdy si mladý Armand našetřil peníze a přivezl sem Reine-Marie. Na jednu noc strávenou v tom nejmenším pokojíku na samém konci nádherného starého domu. Bez vyhlídky na hory, jezero nebo záhony překypující svěžími pivoňkami a prvními květy růží. Šetřil na to celé měsíce, protože chtěl, aby tahle návštěva byla něco extra. Chtěl, aby Reine-Marie věděla, jak moc ji miluje a jak drahocenná pro něj je.

Tehdy spolu poprvé strávili noc. Otevřeným oknem k nim přes síť proti hmyzu téměř viditelně proudila sladká vůně lesa, tymiánu a šeříků, ale nejkrásněji voněla ona – teplá a svěží v jeho náruči. Tu noc jí napsal milostný dopis. Něžně ji přikryl jednoduchým bílým prostěradlem a pak seděl v houpacím křesle, v němž se neodvažoval houpat pro případ, že by ve stísněném prostoru narazil do zdi za sebou nebo škrtl holeněmi o postel před sebou a vzbudil tak Reine-Marie, a díval se, jak oddechuje. Pak do poznámkového bločku s hlavičkou Manoir Bellechasse napsal:

Moje láska nemá žádné –

Jak se do člověka může vejít tolik –

Moje srdce i duše se probudily k životu –

Láska k tobě –

Celou noc psal a druhý den ráno našla Reine-Marie v koupelně na zrcadle přilípnutý vzkaz:

Miluju tě.

Clementine Duboisová je tam vítala už tenkrát, zavalitá, třaslavá a usměvavá. Už tehdy byla stará a Gamache se každý rok strachoval, že až zavolá kvůli rezervaci, uslyší neznámý odměřený hlas říkat: „Bonjour, Manoir Bellechasse. Puis-je vous aider?“Místo toho slyšel: „Monsieur Gamache, to mám ale radost. Doufám, že se nás zase chystáte navštívit?“ Bylo to jako jezdit na návštěvu k babičce – k nejgrandióznější babičce, jakou kdy poznal.

Zatímco Gamache a Reine-Marie se nepochybně změnili, vzali se, měli děti, teď i vnučku a další vnouče na cestě, zdálo se, že Clementine Duboisová vůbec nestárne ani se nescvrkává. Neumenšovala se ani její láska, Manoir Bellechasse. Jako by madame Duboisová i hotel byly jedna bytost, jedna milující a laskavá, příjemná, vstřícná osoba, jež zůstávala sympaticky stále stejná ve světě, který se podle všeho měnil tak rychle. A ne vždycky k lepšímu.

„Co se děje?“ zeptala se Reine-Marie, když si všimla výrazu v obličeji madame Duboisové.

„Nejspíš stárnu,“ odpověděla a zvedla znepokojené fialkové oči. Gamache k ní vyslal konejšivý úsměv. Podle jeho výpočtů jí muselo být přinejmenším sto dvacet.

„Jestli nemáte pokoj, nedělejte si s tím starosti. Můžeme přijet nějaký jiný týden,“ řekl jí. Do Eastern Townships to byly od jejich bytu v Montrealu slabé dvě hodinky jízdy.

„Ale ne, pokoj mám, jen jsem doufala, že budu mít něco lepšího. Když jste volal kvůli rezervaci, měla jsem vám zablokovat Jezerní apartmá, kde jste bydleli před rokem. Ale teď máme úplně obsazeno. Zbylých pět pokojů si zabrala jedna rodina, Finneyovi. Jsou tady –“

Najednou se odmlčela a sklopila pohled ke knize hostů tak nezvykle váhavě, že se Gamachovi po sobě opět podívali.

„Jsou tady…?“ pobídl ji Gamache, když se ticho dál protahovalo.

„No, to je jedno, na to je spousta času,“ řekla, zvedla oči a chlácholivě se usmála. „Ale stejně mě mrzí, že jsem vám dvěma neschovala nejlepší pokoj.“

„Kdybychom chtěli Jezerní apartmá, požádali bychom o ně,“ prohlásila Reine-Marie. „Znáte Armanda, ten si libuje v nejistotě. Divoch.“

Clementine Duboisová ale věděla, že to není pravda. Věděla, že muž před ní se každý den svého života potýká s velkou nejistotou, a proto jejich každoroční návštěvu v Manoir Bellechasse z hloubi duše chtěla naplnit luxusem a pohodlím. A klidem.

„My si nikdy neříkáme o konkrétní pokoj, madame,“ řekl Gamache hlubokým, srdečným hlasem. „Víte proč?“

Madame Duboisová zavrtěla hlavou. Už dlouho byla zvědavá, ale nechtěla podrobovat hosty výslechu, zvlášť ne tyhle. „Všichni ostatní to dělají,“ odpověděla. „Vlastně mě celá tahle rodina požádala o nadstandard zdarma. Přijedou si v mercedesech a v BMW a pak chtějí zadarmo služby navíc.“ Usmála se. Ne zle, ale s určitým nepochopením, jak lidi, kteří už mají tolik, mohou chtít ještě víc.

„Rádi to necháváme na osudu,“ vysvětlil Gamache. Zkoumavě se na něj zahleděla, jestli nežertuje, ale podle všeho si legraci nedělal. „Jsme naprosto spokojení s tím, co dostaneme.“

A Clementine Duboisová věděla, že je to pravda. Sama to cítila stejně. Každé ráno se budila trochu překvapená, že se dočkala dalšího dne, a nikdy ji nepřestávalo udivovat, že je právě tady, ve starém srubu u jiskřivých břehů sladkovodního jezera, obklopeném lesy a bystřinami, zahradami a hosty. Byl to její domov a hosté byli jako rodina. Ačkoli trpká zkušenost už madame Duboisovou naučila, že příbuzné si člověk nemůže vždycky vybrat nebo je mít rád.

„Tady to je.“ Zakývala starým mosazným klíčem na dlouhém řetízku. „Lesní pokoj. Obávám se, že je až vzadu.“

Reine-Marie se usmála. „My víme, kde to je, merci.“

Jeden den se polehoučku překulil do dalších, zatímco Gamachovi plavali v jezeře Massawippi a chodili na poklidné procházky po voňavém lese. Četli si nebo srdečně klevetili s dalšími hosty a pomalu je začínali poznávat.

Ještě před několika dny Finneovy vůbec neznali, ale teď pro ně v odlehlém hotýlku představovali přátelskou společnost. Jako zkušení cestovatelé na okružní plavbě nebyli hosté ani moc odtažití, ani příliš familiární. Dokonce ani nevěděli, čím se kdo z nich živí, což Armandu Gamachovi vyhovovalo.

Bylo uprostřed odpoledne a Gamache sledoval včelu lezoucí po obzvlášť neuspořádaném květu růže, když vtom ho upoutal nějaký pohyb. Otočil se na lehátku a uviděl, jak syn Finneyových Thomas a jeho žena Sandra vycházejí z budovy do prudkého slunečního svitu. Sandra zvedla štíhlou ruku a nasadila si na oči obrovské sluneční brýle, v nichž vypadala jako moucha. Připadalo mu, že jí to tady je cizí, rozhodně to nebylo její přirozené prostředí. Gamache ji odhadoval na necelých šedesát, ačkoli se zjevně snažila vypadat na mnohem méně. Napadlo ho, že je zvláštní, jak obarvené vlasy, silné nalíčení a mladistvé oblečení ve skutečnosti lidem spíš přidávají léta.

Vkročili na trávník, provzdušňovaný Sandřinými podpatky, a zastavili se, jako by očekávali aplaus. Ovšem jediný zvuk, který Gamache uslyšel, pocházel od včely, jejíž křídla tlumeně bzučela uvnitř růžového květu.

Thomas stál na okraji mírného svahu spadajícího k jezeru a připomínal admirála na lodním můstku. Pronikavýma modrýma očima přehlížel vodu jako Nelson u Trafalgaru. Gamache si uvědomil, že pokaždé, když Thomase vidí, dělá na něj dojem muže, který se chystá k bitvě. Thomas Finney byl pohledný chlapík těsně po šedesátce. Vysoký a distingovaný se šedivými vlasy a ušlechtilými rysy. Ovšem po těch několika dnech, které spolu strávili v Manoir Bellechasse, si Gamache v tom člověku všiml i jistého náznaku ironie, skrytého smyslu pro humor. Byl arogantní a povýšený, ale zdálo se, že to ví a dokáže se sám sobě zasmát. Bylo to velmi případné a Gamache zjistil, že mu je vlastně sympatický a že ledy rozhodně začínají tát. Na druhou stranu v tom horkém dni tálo všechno, zvlášť tiskařská barva na starém čísle časopisu Life, která se mu teď vpíjela do zpocených rukou. Když sklopil oči, všiml si, že se mu na dlani jako tetování objevilo  . Život. Pozpátku.

Thomas a Sandra předtím prošli přímo kolem rodičů, kteří lenošili na zastíněné verandě. Gamache znovu užasl nad schopností téhle rodiny předstírat, že její ostatní členové jsou neviditelní. Přes obroučky brýlí na čtení sledoval, jak Thomas a Sandra přejíždějí pohledem po lidech roztroušených na zahradě a podél břehu jezera. Julia Martinová, starší ze sester, ale o několik let mladší než Thomas, seděla sama na molu v dřevěném zahradním křesílku a četla si. Na sobě měla hladké bílé jednodílné plavky. Táhlo jí na šedesát, byla štíhlá a oslnivě se leskla, jako by se celá namočila do kuchyňského oleje. Vypadalo to, že se na slunci smaží, a Gamache si jen s odporem představoval, jak se jí začíná škvařit kůže. Čas od času Julia sklonila knihu a zahleděla se přes klidné jezero. Přemýšlela. Gamache toho o Julii Martinové věděl už dost, aby si mohl být jistý, že má hodně o čem přemýšlet.

Na trávníku svažujícím se k jezeru posedával zbytek rodiny. Mladší ze sester Mariana a její dítě, Pea. Zatímco Thomas a Julia byli štíhlí a atraktivní, Mariana se vyznačovala malou obtloustlou postavou a neklamnou ošklivostí. Jako by tvořila negativ k jejich pozitivu. Zdálo se, že s ní její oblečení vede permanentní válku: buď jí padalo, nebo ji někde nepříjemně škrtilo, takže se neustále kroutila, popotahovala za něj a všemožně se upravovala.

Přesto bylo její dítě neobyčejně hezké – dlouhé blond vlasy vyšisované sluncem téměř dobíla, husté černé řasy a zářivě modré oči. Jen to jméno znělo trochu… no, divně.

„Pí?“ zopakoval nevěřícně Gamache, když ho slyšel poprvé. Mariana se škodolibým úsměvem jméno vyhláskovala. Pea. Jako zrnko hrášku.

Teď Mariana podle všeho provozovala tai-či, přestože k tomu používala pohyby, které si sama vymyslela.

„Koukej, zlato, jeřáb. Máma je jeřáb.“

Obtloustlá žena stála na jedné noze, ruce vzpažené k nebesům, krk vytažený na maximum.

Desetileté stvoření si matky nevšímalo a pokračovalo ve čtení. Gamache napadlo, jak hrozně se asi musí nudit.

„Je to ta nejtěžší pozice,“ prohlásila Mariana hlasitěji, než bylo nutné, a málem se přitom uškrtila na jedné ze svých šál. Gamache si všiml, že Mariana provozuje tai-či, jógu, meditace, případně vojenskou kalisteniku, pouze když se objeví Thomas.

Snaží se na staršího bratra udělat dojem, nebo ho ztrapnit? přemýšlel Gamache. Thomas po macatém padajícím jeřábovi střelil pohledem a pak nasměroval Sandru opačným směrem. Našli si dvě křesílka ve stínu. O samotě.

„Nešpehuješ je, že ne?“ zeptala se Reine-Marie, když sklonila knihu a podívala se na manžela.

„Špehování je moc silný výraz. Já pozoruju.“

„A neměl bys toho nechat?“ Pak po chvíli dodala: „Něco zajímavého?“

Zasmál se a zavrtěl hlavou. „Nic.“

„Ale stejně je to divná rodina,“ poznamenala Reine-Marie, když přelétla pohledem roztroušené Finneyovy. „Jedou takovou dálku, aby se všichni setkali, a pak si jeden druhého vůbec nevšímají.“

„Mohlo by to být horší,“ opáčil. „Mohli by se navzájem zabíjet.“

Reine-Marie se zasmála. „Nikdy se k sobě nedostanou tak blízko, aby se jim to mohlo povést.“

Gamache cosi zabručel na souhlas a spokojeně si uvědomil, že je mu to jedno. Je to jejich problém, ne jeho. A kromě toho po těch několika společně strávených dnech začal mít Finneyovy svým způsobem docela rád.

„Votre thé glacé, madame.“ Mladík mluvil francouzsky s rozkošným kanadsko-anglickým přízvukem.

„Merci, Elliot.“ Reine-Marie si zaclonila oči před odpoledním sluncem a usmála se na číšníka.

„Un plaisir.“ Vyslal k Reine-Marie zářivý úsměv, podal jí vysokou sklenici ledového čaje a Gamachovi orosenou sklenku bělavé citronády, načež odešel doručit zbytek nápojů.

„Vzpomínám si, když jsem byl takhle mladý,“ prohodil Gamache toužebně.

„Možná jsi byl takhle mladý, ale nikdy tak –“ kývla směrem k atletickému Elliotovi, který právě kráčel po pěstěném trávníku ve svých dokonale padnoucích černých kalhotách a krátkém sáčku obepínajícím jeho pružné tělo.

„Bože můj, budu muset zmlátit dalšího nápadníka?“

„Možná.“

„Víš, že bych to udělal.“ Vzal ji za ruku.

„Vím, že bys to neudělal. Ty bys mu tak dlouho naslouchal, až by z toho měl smrt.“

„No, to je strategie. Rozdrtil bych ho svým obrovským intelektem.“

„Dovedu si představit jeho hrůzu.“

Gamache se napil citronády, ale najednou se zašklebil a do očí mu vhrkly slzy.

Podívala se na jeho mrkající, slzící oči a obličej stažený do bolestné grimasy. „Ach, jaká žena by tomuhle dokázala odolat?“

„Cukr. Potřebuje to cukr,“ zasípal.

„Počkej, řeknu číšníkovi.“

„Není třeba. Já to udělám.“ Zakašlal, výsměšně k ní vyslal přísný pohled a vyhoupl se z hlubokého, pohodlného lehátka na nohy. Sebral citronádu a vydal se po pěšince z voňavé zahrady na širokou, teď už chladnější verandu, stíněnou před hlavním náporem odpoledního slunce. Bert Finney sklonil knihu a zahleděl se na Gamache, pak se usmál a zdvořile mu kývl na pozdrav.

„Bonjour,“ řekl. „Je horko, že?“

„Ale tady už je větší chládek, jak vidím,“ odpověděl Gamache a usmál se na starý pár, který tu v tichosti seděl bok po boku. Finney byl zjevně starší než jeho žena. Gamache si říkal, že jí bude pravděpodobně kolem pětaosmdesáti, zatímco jemu už musí být skoro devadesát. Vyznačoval se onou zvláštní průsvitností, jaké lidé občas nabývají, když se blíží konec.

„Jdu dovnitř. Můžu vám něco přinést?“ zeptal se a znovu ho napadlo, že Bert Finney je sice uhlazený, ale zároveň i ten nejošklivější člověk, jakého kdy potkal. V duchu si vynadal, že je tak povrchní, ale stejně měl co dělat, aby na něj nezíral. Monsieur Finney byl tak odpudivý, že to bylo až přitažlivé, jako by krása a ošklivost tvořily kruh a tomuhle člověku se už jeho drsnou část podařilo obeplout. Pleť měl poďobanou a brunátnou, velký křivý nos zarudlý a protkaný žilkami, jako by šňupal a zadržoval v sobě burgundské. Měl předkus a zažloutlé křivé zuby mu trčely v ústech na všechny strany. Malé oči mu trochu šilhaly. Líné oko, pomyslel si Gamache. Dřív se tomu říkalo ďáblovo oko, v temnějších časech, kdy takové lidi přinejlepším vypudili ze slušné společnosti a přinejhorším přivázali ke kůlu.

Vedle svého manžela seděla Irene Finneyová v květovaných šatech. Baculatá, s měkkými bílými vlasy svázanými do volného uzlu, a protože nezvedla hlavu, všiml si jen, že má jemnou bílou pleť. Vypadala jako vyšisovaný, lákavě měkký polštář opřený o drsnou skalní stěnu.

„Nic nepotřebujeme, ale merci.“

Gamache si všiml, že Finney se na něj jako jediný z celé rodiny vždycky snaží mluvit alespoň trochu francouzsky.

Uvnitř srubu teplota opět klesla. Bylo tam téměř chladno, což představovalo oproti horku venku vítanou úlevu. Gamachovi chvilku trvalo, než se rozkoukal, a uviděl, že tmavé javorové dveře do jídelny jsou zavřené. Váhavě na ně zaklepal, pak je otevřel a vešel do místnosti s dřevěným obložením. Už bylo prostřeno k večeři, na čistě bílých ubrusech ležely stříbrné příbory spolu s jemným porcelánem a na každém stole ještě malé aranžmá z čerstvých květin. Vonělo to tam po růžích, dřevu, leštěnce a bylinkách, po kráse a pořádku. Velkými francouzskými okny s výhledem do zahrady proudilo dovnitř slunce. Okna byla zavřená, aby vedro zůstalo pěkně venku a chládek zase uvnitř. V Manoir Bellechasse neměli klimatizaci, ale masivní trámy sloužily jako přirozená tepelná izolace, která i během těch nejkrutějších quebeckých zim bránila unikání tepla a za nejžhavějších letních dní zase držela horko venku. Gamache pamatoval i teplejší dny než dnešek, hádal, že teplota se zatím ještě nepřehoupla přes třicítku, ale stejně byl vděčný za řemeslnou zručnost zálesáků, kteří budovu postavili vlastníma rukama a každý kmen vybrali s takovou pečlivostí, že se dovnitř nemohlo dostat nic nevítaného.

„Monsieur Gamache,“ oslovil ho Pierre Patenaude, když k němu vykročil s úsměvem na tváři a utěrkou v dlaních. Byl o několik let mladší než Gamache a také o něco štíhlejší. To bude tím pobíháním mezi stoly, pomyslel si Gamache, ovšem na druhou stranu se nezdálo, že by hotelový vrchní někdy běhal. Každému věnoval dost času, jako by šlo o jediného hosta, aniž by to vypadalo, že ostatní klientelu zanedbává nebo si jí nevšímá. Takovým mimořádným darem oplývali nejlepší z vrchních a hotel Manoir Bellechasse proslul tím, že zaměstnává jen ty nejlepší.

„Co pro vás můžu udělat?“

Gamache trochu ostýchavě zvedl sklenici. „Omlouvám se, že ruším, ale potřeboval bych trochu cukru.“

„Ach můj bože. Toho jsem se bál. Obávám se, že nám došel. Poslal jsem jednoho číšníka do vesnice pro další. Désolé. Ale když tu počkáte, myslím, že vím, kde si naše šéfkuchařka schovává nouzovou zásobu. Tohle se nám opravdu nestává často.“

Gamache napadlo, že rozhodně se často nenaskýtá pohled na za všech okolností klidného vrchního, jak ho zachvacuje panika.

„Nechci vás obtěžovat,“ zavolal Gamache za Patenaudovými mizejícími zády.

Za chvilku už se vrchní vrátil s nádobkou z kostního porcelánu.

„Voilà! Úspěch. Samozřejmě jsem ho musel na naší šéfkuchařce Véronique vybojovat násilím.“

„Slyšel jsem křik. Merci.“

„Pour vous, monsieur, c’est un plaisir.“ Patenaude opět zvedl utěrku i stříbrnou dekorační misku na květiny a pokračoval v leštění, zatímco si Gamache vmíchával do citronády drahocenný cukr. Oba muži se prosklenou stěnou v družném tichu dívali do zahrady a na lesklé jezero za ní. V nehybném odpoledním vzduchu kolem líně proplula kánoe.

„Před chvilkou jsem kontroloval přístroje,“ poznamenal vrchní. „Žene se bouřka.“

„Vraiment?“

Den byl klidný a jasný, ale stejně jako všichni ostatní hosté půvabného starobylého hotýlku se Gamache naučil věřit každodenním předpovědím vrchního, založeným na údajích z jeho podomácku vyrobených meteorologických stanic roztroušených po hotelových pozemcích. Jak mu jednou vrchní vysvětloval, je to koníček, který přecházel z otce na syna.

„Jsou otcové, co učí svoje syny lovit nebo rybařit. Ten můj mě vodil do lesa a učil mě předpovídat počasí,“ vysvětlil jednou Gamachovi a Reine-Marie, když jim ukazoval jakýsi barometr, což byla stará kulovitá skleněná dóza s hubičkou, zčásti naplněná vodou. „Teď to zas já učím je,“ odtušil Pierre Patenaude a mávl rukou směrem k mladému personálu. Gamache doufal, že dávají pozor.

V Bellechasse neměli televizi, a dokonce ani rádio se nedalo chytit pořádně, takže předpověď počasí meteorologické služby nebyla dostupná. Měli tu jen Patenauda a jeho téměř mytickou schopnost odhadnout, jak bude. Každé ráno, když dorazili na snídani, našli předpověď připíchnutou přede dveřmi do jídelny. Národ závislý na počasí tak díky němu dostal svou drogu.

Teď Patenaude vyhlédl ven do klidného dne. Nepohnul se tam ani lístek.

„Oui. Vlna veder, pak bouřka. Vypadá to, že bude pořádná.“

„Merci.“ Gamache pokynul vrchnímu citronádou a vydal se zase ven.

Letní bouřky miloval, zvlášť tady v Bellechasse. Na rozdíl od Montrealu, kde se zdálo, že jim bouřky prostě zničehonic propukají nad hlavou, tady mohl pozorovat, jak přicházejí. Nad horami na druhém konci jezera se začnou sbírat temné mraky, pak v dálce padne šedivá záclona deště. Chvíli houstne, nadechne se a potom vyrazí na pochod jako řada pěšáků, zřetelně vyznačená na vodní hladině. Zvedne se vítr, popadne stromy a začne jimi divoce mávat. Pak udeří hrom. Prásk. A zatímco bude bouře zuřit, výt a vrhat se na ně, on bude schovaný v bezpečí srubu s Reine-Marie.

Jakmile vyšel ven, udeřilo na něj vedro. Ne jako by narazil do zdi, ale spíš jako by dostal pořádnou ránu.

„Našel jsi cukr?“ zeptala se Reine-Marie a natáhla ruku, aby ho mohla pohladit po tváři, když se nad ni sklonil. Políbil ji a pak se usadil zpátky do svého lehátka.

„Absolument.“

Vrátila se zpátky ke čtení a Gamache sáhl po novinách, ale pak jeho rozměrná dlaň zaváhala, zůstala viset nad titulky. Na obzoru další referendum o nezávislosti. Velká válka motorkářských gangů. Katastrofální zemětřesení. Místo toho raději sáhl po citronádě. Celý rok se mu na domácí citronádu z Manoir Bellechasse sbíhaly sliny. Měla čistou, svěží chuť, sladkou i kyselou zároveň. Chutnala po létě a slunečním svitu.

Gamache cítil, jak se mu uvolnila ramena. Povoloval v ostražitosti. Byl to dobrý pocit. Sundal slamák a otřel si čelo. Ve vzduchu začínala být cítit vlhkost.

V tom poklidném odpoledni se mu ani nechtělo věřit, že se blíží bouřka, ale ucítil osamělý čůrek potu, který mu stékal po páteři a lechtal ho na zádech. Cítil, jak padá tlak, a vzpomněl si, co mu na rozloučenou řekl vrchní.

„Zítra to bude hotová vražda.“

DVĚ

Po osvěžujícím koupání a ginu s tonikem na molu se Gamachovi osprchovali a připojili se v jídelně k ostatním hostům na večeři. Ve sklenicích hořely svíčky a každý stůl zdobila prostá kytička starých anglických růží. Na krbové římse stály mnohem bohatší květinové dekorace, rozmáchlé kytice z pivoněk a šeříků, bleděmodrých straček a ladně ohnutých stonků srdcovky s bolavými, krvácejícími srdíčky.

Finneyovi seděli všichni pohromadě, muži ve smokingu a ženy v chladivých letních šatech určených pro teplý večer. Gamache si všiml, že Pea má na sobě bílé šortky a svítivě zelenou košili.

Hosté sledovali, jak slunce zapadá za zvlněné kopce nad jezerem Massawippi, a vychutnávali si jednotlivé chody večeře, kterou zahajovaly šéfkuchařčiny chuťovky z místního jelena karibu. Reine-Marie si dala escargots à l’ail, hlemýždě na česneku, následované restovanými kachními prsíčky s kandovaným divokým zázvorem, mandarinkami a kumkvaty. Gamache začal čerstvou roketou ze zahrady doplněnou parmazánovými hoblinkami, pak si objednal bio lososa se šťovíkovo-jogurtovou omáčkou.

„A jako dezert?“ Pierre vytáhl z kbelíku láhev a nalil jim poslední zbytek vína do sklenic.

„Co byste doporučil?“ Reine-Marie sotva dokázala uvěřit, že se zeptala.

„Pro madame bychom tu měli čerstvou mátovou zmrzlinu na odpalovaném banánku plněném krémem z tmavé bio čokolády a pro monsieura poudingchômeur à l’érable se šlehačkou.“

„Ach můj bože,“ zašeptala Reine-Marie, když se otočila k manželovi. „Co že to říkal Oscar Wilde?“

„Odolám všemu, kromě pokušení.“

Objednali si dezert.

Nakonec, když už dál jíst nemohli, dorazil vozík naložený výběrem místních sýrů vyráběných mnichy z nedalekého opatství Saint-Benoit-du-Lac. Bratři benediktýni tam vedli život zasvěcený meditacím, chovu zvířat, výrobě sýra a zpěvu gregoriánských chorálů tak krásných, že se jimi proslavili po celém světě, což byla trochu ironie, když šlo o muže, kteří se ze světa záměrně stáhli.

Zatímco si vychutnával fromage bleu, sledoval Armand Gamache přes jezero pomalu blednoucí záři, jako by se tomu krásnému dni nechtělo skončit. Bylo vidět jen jediné světýlko. Chata. To narušení panenské divočiny ale nepůsobilo agresivně, nýbrž vlídně. Gamache si představoval rodinu, jak sedí na molu a vyhlíží padající hvězdy nebo jak ve svém rustikálním obývacím pokojíku hraje žolíky, scrabble nebo cribbage za světla propanových lamp. Samozřejmě nejspíš mají elektřinu, ale tohle byla jeho fantazie a v ní lidé uprostřed hlubokých quebeckých lesů žijí při plynových lampách.

„Dneska jsem volala do Paříže a mluvila jsem s Roslyn.“ Reine-Marie se ve svém křesílku za jemného vrzání pohodlně opřela.

„Je všechno v pořádku?“ zahleděl se Gamache pátravě do obličeje své ženy, ačkoli věděl, že kdyby se vyskytl nějaký problém, řekla by mu to už dřív.

„Všechno jde skvěle. Dva měsíce do porodu. Bude to zářijové miminko. Její matka přiletí do Paříže, aby se postarala o Florence, až se to malé narodí, ale Roslyn se ptala, jestli bychom nechtěli přijet taky.“

Gamache se usmál. Samozřejmě už o tom mluvili. Byli celí žhaví tam jet, toužili vidět svou vnučku Florence, syna i snachu. Toužili vidět miminko. Pokaždé když na to Gamache pomyslel, začal se uvnitř třepotat radostí. Samotná představa, že jeho dítě už má dítě, mu připadala skoro neuvěřitelná.

„Už vybrali jména,“ prohodila jakoby nic. Ale Gamache svou ženu znal, její obličej, ruce, tělo, hlas. A její hlas se právě maličko proměnil.

„Tak mi to pověz.“ Nechal sýr sýrem a složil velké, výmluvné dlaně na bílý ubrus.

Reine-Marie se na svého manžela podívala. Na tak robustního mužského dokázal být neuvěřitelně klidný a rezervovaný, ale jen to zdůrazňovalo dojem síly, který vyvolával.

„Když se narodí holčička, bude to Geneviève Marie Gamachová.“

Gamache to jméno zopakoval. Geneviève Marie Gamachová.

„To je krásné.“

Takže tohle jméno bude psát na přáníčka k narozeninám a k Vánocům? Geneviève Marie Gamachová. Poběží v jejich bytě v Outremontu po schodech nahoru, bude po nich dupat malýma nožkama a křičet „Dědo! Dědo!“? A on zavolá její jméno: „Geneviève!“, načež ji chytí do náruče a podrží ji v bezpečné, teplé kapse svých paží, vyhrazené pro ty, které má rád? Bude ji i její sestřičku Florence jednou brát na procházky do parku Mont Royal a učit je své oblíbené básně?

Vydech zde s duší mrtvou muž

jenž nikdy sobě neřek už:

„Toto je má, má rodná zem!“

Jak ho to učil jeho otec.

Geneviève.

„A když to bude kluk,“ pokračovala Reine-Marie, „chtějí ho pojmenovat Honoré.“

Následovala odmlka. Nakonec si Gamache povzdechl: „Aha,“ a sklopil oči.

„Armande, je to krásné jméno a krásné gesto.“

Gamache přikývl, ale neřekl nic. Uvažoval, jak se asi bude cítit, jestli na to opravdu dojde. Z nějakého důvodu měl podezření, že se to stane, možná proto, že svého syna dobře znal. Byli si tak podobní. S vysokou, ramenatou postavou a něžnou duší. Copak se sám nepotýkal s myšlenkou, že Daniela pojmenuje „Honoré“? Až do křtu mělo jeho jméno znít Honoré Daniel.

Ale nakonec to svému synovi nemohl udělat. Copak už život není dost těžký i bez toho, aby jím člověk musel procházet se jménem Honoré Gamache?

„Rád by, abys mu zavolal.“

Gamache se podíval na hodinky. Bylo skoro deset. „Zavolám mu zítra ráno.“

„A co mu řekneš?“

Gamache vzal svou ženu za ruce, pak je pustil a usmál se na ni. „Co bys řekla na kávu a likér ve společenské místnosti?“

Pátravě se mu zahleděla do obličeje. „Nechtěl by ses na chvíli projít? Já nám mezitím objednám.“

„Merci, mon coeur.“

„Je t’attends.“

Vydech zde s duší mrtvou muž, šeptal si Armand Gamache pro sebe, zatímco rozvážným krokem mířil do tmy. Doprovod mu dělaly sladká vůně fialy, měsíc s hvězdami a světýlko na druhé straně jezera. Rodina v lesích. Rodina z jeho fantazií. Otec, matka a šťastné, dobře prospívající děti.

Žádný žal, žádná ztráta, žádné ostré zaklepání na dveře uprostřed noci. Jak se tam díval, světýlko zhaslo a za jezerem se rozhostila tma. Rodina v klidu a míru spala.

Honoré Gamache. Je to tak zlé? Nemýlí se, když to tak cítí? A co řekne ráno Danielovi?

Díval se do prázdna, ještě několik minut o tom přemýšlel, ale pak si pomalu uvědomil, že v lese něco je. A září to. Rozhlédl se, jestli tu neuvidí ještě někoho, dalšího svědka. Ale na terase ani v zahradě nikdo nebyl.

Gamache se po měkkém trávníku vydal tím směrem. Byl zvědavý. Když se ohlédl, uviděl veselé, jasné světlo Manoir Bellechasse a lidi přecházející po jednotlivých místnostech. Pak se obrátil zpátky k lesu. Byla tam tma. Ale ne ticho. Pohybovala se tam zvířata. Praskaly větvičky, občas něco spadlo ze stromu a měkce to plesklo o zem. Gamache se nebál tmy, ale stejně jako většina rozumných Kanaďanů měl trochu strach z lesa.

Jenže ta bílá věc zářila, volala na něj a stejně jako sirény Odyssea ho nutila jít dál.

Stálo to na samém okraji lesa. Došel tam a překvapeně zjistil, že jde o velkou pevnou věc ve tvaru dokonalé krychle, připomínající obrovskou kostku cukru. Sahala mu až k bokům, ale když natáhl ruku, aby se jí dotkl, překvapeně ucukl. Bylo to studené, téměř orosené. Natáhl se znovu, tentokrát rozhodněji, položil rozměrnou dlaň na vrchní stranu krychle a usmál se. Byl to mramor. Tiše se uchechtl. Bál se kostky mramoru. Dost potupné. Gamache ustoupil a zahleděl se na ni. Bílý kámen zářil, jako by vstřebával každou trošku měsíčního svitu, který na něj dopadal. Je to jenom mramorová krychle, říkal si. Není to medvěd ani puma. Nic, čeho bych se měl bát, a rozhodně nic děsivého. Ale stejně ho děsila. Něco mu připomněla.

„Peterův permanentně podebraný pupínek praskl.“

Gamache ztuhl.

„Peterův permanentně podebraný pupínek praskl,“ ozvalo se znovu.

Otočil se a uviděl, že uprostřed trávníku stojí nějaká postava. Vznášel se kolem ní lehký opar a poblíž nosu jí svítil červený bod.

Julia Martinová si vyšla na tajnou cigaretku. Gamache si hlučně odkašlal a rukou přejel po nejbližším keři. Červená tečka okamžitě letěla k zemi a zmizela pod elegantním střevícem.

„Dobrý večer,“ zavolala vesele, ačkoli Gamache pochyboval, že by mohla vědět, kdo tam je.

„Bonsoir, madame,“ opáčil Gamache s lehkou úklonou, když stanul vedle ní. Byla štíhlá a na sobě měla elegantní večerní šaty. Dokonce i v téhle divočině byla dokonale nalíčená, nehty měla nalakované a vlasy perfektně upravené. Štíhlou rukou si zamávala před obličejem, aby rozehnala čpavý zápach tabákového kouře.

„Hmyz,“ řekla. „Muchničky. Tady na východním pobřeží jediná potíž.“

„Na západě žádné nemáte?“ zeptal se.

„No, ve Vancouveru jich moc není, ale na golfových hřištích bývají ovádi. Přivádějí člověka k šílenství.“

Tomu Gamache věřil, protože jeho už se ovádi také něco nasoužili.

„Kouř je naštěstí zvládne držet dál od těla,“ odpověděl s úsměvem.

Zaváhala a pak se zasmála. Měla příjemné vystupování a nenucený smích. Důvěrně se dotkla jeho paže, přestože v tak blízkém vztahu spolu zase nebyli. Ale nešlo o vtíravé gesto, jen o zvyk. Jak si v posledních několika dnech všiml, dotýkala se všech. A při každé příležitosti se usmívala.

„Přistihl jste mě, monsieur. Vyplížila jsem se na cigaretku. Je to vážně dost ubohé.“

„Vaší rodině to vadí?“

„Ve svém věku už jsem se dávno přestala starat, co si ostatní myslí.“

„C’est vrai? To bych taky rád uměl.“

„No, možná mi na tom přece jen trošku záleží,“ připustila. „To jenom když jsem tu se svou rodinou.“ Podívala se ke srubu. Gamache sledoval směr jejího pohledu. Uvnitř se její bratr Thomas nakláněl k matce a mluvil na ni, zatímco Sandra s Marianou je mlčky sledovaly a netušily, že je někdo pozoruje.

„Když ta pozvánka přišla, málem jsem odmítla jet. Víte, je to každoroční rodinné setkání, ale já na něm nikdy předtím nebyla. Vancouver je dost daleko.“

Stále ještě před očima viděla obálku s pozvánkou, jak adresou nahoru leží na naleštěné podlaze z tvrdého dřeva v impozantní hale jejich domu. Dopadla tam, jako by ji hodili z velké výšky. Znala ten pocit. Zírala na silný bílý papír a na známé muří nohy. Byl to souboj vůlí. Jenže ona věděla, kdo vyhraje. Kdo vždycky vyhraje.

„Nechtěla jsem je zklamat,“ řekla po chvíli Julia Martinová tiše.

„Jsem si jistý, že to byste nedokázala.“

Otočila se k němu s očima doširoka rozevřenýma. „Vážně?“

Řekl to ze slušnosti. Po pravdě řečeno neměl tušení, co si o sobě jednotliví členové rodiny navzájem myslí.

Všimla si jeho váhání a znovu se rozesmála. „Promiňte mi, monsieur. Každý den se svou rodinou se propadnu tak o deset let nazpátek. Teď si připadám jako puberťačka, která prahne po pozornosti a tajně kouří na zahradě. Co vy, jste na tom stejně?“

„Jestli taky kouřím na zahradě? Ne, už spoustu let ne. Jen jsem to tu obhlížel.“

„Buďte opatrný. Byla by škoda o vás přijít,“ řekla tónem, ze kterého trochu zazníval flirt.

„Já jsem vždycky opatrný, madame Martinová,“ odpověděl Gamache a dával si dobrý pozor, aby jí to neoplácel. Měl podezření, že flirtování je její druhá přirozenost a že je zcela neškodné. Sledoval ji už několik dnů a stejný tón používala úplně na každého, na muže i ženy, příbuzné i cizí lidi, na psy, čipmanky, kolibříky. Vrkala na ně na všechny.

Pak jeho pohled přitáhl nějaký pohyb po straně. Měl dojem, že zahlédl bílou šmouhu a na chvíli se mu zastavilo srdce. Že by ten kus mramoru obživl? Nevalí se na ně od lesa? Otočil se a uviděl, jak na terase zaplula do stínů nějaká postava. Pak se znovu vynořila.

„Elliote,“ zavolala Julia Martinová, „to je skvělé. Přinesl jste mi brandy s benediktýnkou?“

„Oui, madame.“ Mladý číšník se usmál a podal jí ze stříbrného podnosu sklenku s likérem. Pak se otočil ke Gamachovi. „A pro vás, monsieur? Můžu vám něco přinést?“

Vypadal tak mladě a bezelstně.

A přece Gamache věděl, že ten mladík číhal u srubu v koutě a sledoval je. Proč?

Pak se sám sobě vysmál. Už zase vidí neexistující věci a slyší nevyslovená slova. Přijel do Manoir Bellechasse, aby tomu učinil přítrž, aby si odpočinul a nevyhlížel pořád skvrnu na koberci, nůž ve křoví nebo v zádech. Aby si přestal všímat zlověstného tónu, který vjíždí do zdvořilé konverzace na hřbetech uměřených slov. A citů, které se jako emocionální origami zploštily, zpřehýbaly a přeměnily v něco docela jiného. Ve skládanku vytvořenou tak, aby vypadala pěkně, ale skrývající něco hodně nepřitažlivého.

Už tak bylo dost zlé, že začal sledovat staré filmy a ptát se sám sebe, jestli ti staří lidé, kteří se v nich objevovali, ještě žijí. A jak umřeli. Ale když začínal pozorovat lidi na ulici a všímat si lebek pod kůží, pochopil, že je čas dát si pauzu.

A přesto si tady v poklidném hotýlku s podezřením prohlížel mladého číšníka Elliota a málem ho obvinil, že špehuje.

„Non, merci. Madame Gamachová už nám objednala pití do společenské místnosti.“

Elliot odešel a Julia se za ním zadívala.

„Pohledný mladík,“ řekl Gamache.

„Připadá vám?“ zeptala se. Do tváře jí vidět nebylo, ale v hlase jí zazníval smích. Po chvilce promluvila znovu. „Právě jsem vzpomínala, že jsem v jeho věku dělala podobnou práci, ale nic tak nóbl jako tady. Byla to letní brigáda v umaštěné putyce na montrealském Mainu. Znáte přece bulvár Saint-Laurent?“

„Znám.“

„Samozřejmě že znáte. Musíte mi prominout. Byla to strašná špeluňka. Minimální mzda, majitel měl ruce všude. Hnus.“

Znovu se odmlčela.

„Milovala jsem to tam. Moje první zaměstnání. Řekla jsem rodičům, že chodím do jachtařského klubu na lekce plachtění, ale místo toho jsem vždycky nastoupila na autobus číslo 24 a zamířila na východ. Pro Angličany v šedesátých letech to tehdy bylo neznámé území. Jak odvážné,“ dobírala si sama sebe. Ovšem Gamache tu dobu pamatoval a věděl, že mluví pravdu.

„Pořád ještě si vybavuju svůj první výplatní šek. Přinesla jsem ho domů rodičům. Víte, co mi matka řekla?“

Gamache zavrtěl hlavou, ale pak si uvědomil, že ho ve tmě není vidět. „Non.“

„Podívala se na něj, pak mi ho podala zpátky a řekla, že teď jsem na sebe určitě pyšná. Byla jsem. Jenže ona tím evidentně myslela něco jiného. A já udělala pěknou hloupost. Zeptala jsem se jí, co tím myslí. Od té doby už jsem se naučila neptat, když nejsem připravená slyšet odpověď. Řekla, že jsem z privilegované rodiny a že peníze vůbec nepotřebuju, ale někdo jiný ano. A že já byla tak hodná a ukradla je nějakému chudému děvčeti, které tu práci opravdu potřebovalo.“

„To je mi líto,“ odpověděl Gamache. „Určitě to tak nemyslela.“

„Myslela, a měla pravdu. Druhý den jsem dala výpověď, ale stejně jsem se tam čas od času vracela a dívala se na tu novou holku, jak obsluhuje u stolů. Dělalo mi to radost.“

„Chudoba může člověka zlomit,“ řekl Gamache tiše. „Ale to může i bohatství.“

„Já té holce ve skutečnosti záviděla,“ opáčila Julia. „Vím, že je to hloupé. Romantické. Jsem si jistá, že měla příšerný život. Ale říkala jsem si, že možná přinejmenším žije sama za sebe.“ Zasmála se a usrkla ze své brandy s benediktýnkou. „Lahoda. Myslíte, že to vyrábějí mniši z opatství?“

„Benediktýni? To opravdu nevím.“

Zasmála se. „Tak tahle slova moc často neslyším.“

„Jaká slova?“

„Já nevím. Moje rodina vždycky všechno ví. Můj manžel vždycky ví.“

Posledních několik dní si navzájem vyměňovali zdvořilé komentáře o počasí, o zahradě, o jídle v hotelu. Tohle byl první skutečný rozhovor, který s kýmkoli z té rodiny vedl, a zároveň to bylo i poprvé, kdy se Julia zmínila o manželovi.

„Víte, přijela jsem do Manoir Bellechasse o pár dnů dřív. Abych…“

Zdálo se, že neví, co říct, ale Gamache čekal.

Měl všechen čas a všechnu trpělivost světa.

„Právě se rozvádím. Netuším, jestli to víte.“

„Slyšel jsem o tom.“

Slyšela o tom většina Kanaďanů. Julia Martinová byla vdaná za Davida Martina, jehož fenomenální úspěch a stejně fenomenální pád soustavně a neúnavně propírala média. Býval jedním z nejbohatších mužů národa, jmění nadělal v pojišťovnictví. Ovšem před několika lety započal jeho pád. Byl dlouhý a mučivý, jako klouzání po dlouhém bahnitém svahu. V každém okamžiku to vypadalo, že dokáže to klesání zastavit, ale místo toho jen dál nabíral slizké bahno a rychlost. Až se na to nemohli dívat ani jeho nepřátelé.

Ztratil všechno, nakonec i včetně svobody.

Ale jeho žena stála při něm. Vysoká, elegantní, důstojná. Místo aby vzbuzovala závist svou životní úrovní, podařilo se jí nějak naklonit si lidi na svou stranu. Vzbuzovala v nich sympatie svým optimismem a citlivými komentáři. Ztotožňovali se s její důstojností a věrností. A nakonec ji zbožňovali za její veřejnou omluvu, kterou učinila v poslední fázi, kdy začalo být jasné, že její manžel všem lhal a zničil životní úspory desetitisíců lidí. A ona odpřisáhla, že ty peníze vrátí.

Teď žil David Martin v nápravném zařízení v Britské Kolumbii a Julia Martinová se odstěhovala zpátky domů. Těsně předtím, než zmizela, řekla médiím, že si vybuduje život v Torontu. Ale teď byla tady, v Quebeku. Uprostřed lesa.

„Přijela jsem do Bellechasse ještě před tím rodinným setkáním, abych trochu popadla dech. Mám ráda prostor a čas jen pro sebe. Chybělo mi to.“

„Je comprends,“ řekl. A opravdu to chápal. „Ale jedné věci nerozumím, madame.“

„Ano?“ Znělo to trochu ostražitě, jako od ženy, která je na dotěrné otázky zvyklá.

„Peterův permanentně podebraný pupínek praskl…?“ zeptal se Gamache.

Julia se rozesmála. „To je hra, kterou jsme hráli jako malí.“

Viděl, jak část její tváře odráží zlatavé světlo ze srubu. Oba tam stáli mlčky, pozorovali, jak lidé přecházejí z místnosti do místnosti. Bylo to tak trochu jako sledovat divadelní představení. Působivě nasvícené pódium, různé scenerie vybavené dekoracemi i komparzem, herci pohybující se mezi nimi.

Když se ale na svou společnici znovu podíval, stejně se mu vnucovala jedna otázka. Proč je zbytek rodiny uvnitř jako soubor na scéně? A ona venku, sama ve tmě. Přihlíží.

Shromáždili se ve společenské místnosti, prostorné hale s vysokánským trámovým stropem a velkolepým nábytkem, jíž se tu říkalo velký sál. Mariana se vydala k pianu, ale madame Finneyová ji gestem odehnala.

„Chudák Mariana,“ zasmála se Julia. „Nikdy se nic nezmění. Magilla se k hraní nikdy nedostane. Muzikantem rodiny je Thomas, stejně jako můj otec. Hrál výborně na klavír.“

Gamache přejel pohledem ke starému muži na pohovce. Nedovedl si představit, jak ty uzlovité ruce vyluzují krásnou hudbu, ale na druhou stranu pravděpodobně nebyly vždycky tak pokřivené.

Thomas se uvelebil na lavici, zvedl ruce a vyslal do nočního vzduchu úvodní tóny z Bacha.

„Hraje nádherně,“ odtušila Julia. „Už jsem zapomněla.“

Gamache souhlasil. Oknem viděl Reine-Marie, jak se posadila a jak před ni číšník postavil dvě espresa a dva koňaky. Zatoužil se k ní vrátit.

„Víte, ještě přijede jeden.“

„Opravdu?“

Snažila se udržet bezstarostný tón, ale Gamache měl pocit, že pod ním zaslechl jistý spodní proud.

Reine-Marie si míchala kávu a otočila hlavu, aby se podívala z okna. Věděl, že ho nemůže vidět. V tom světle nemohla rozeznat nic než odraz místnosti.

Tady jsem, zašeptal v duchu. Hned tady.

Otočila se a pohlédla přímo na něj.

Samozřejmě to byla náhoda. Ale jedna jeho část, které tolik nezáleželo na zdravém rozumu, věděla, že ho Reine-Marie slyšela.

„Zítra přijede můj mladší bratr Spot. Pravděpodobně s sebou přiveze i svou ženu, Claire.“

To bylo poprvé, kdy slyšel Julii Martinovou říkat něco ne úplně příjemného. Slova byla neutrální, ale tón její řeči mluvil za vše.

Byla z něj cítit hrůza.

Došli spolu zpátky do srubu, a když Gamache otevíral Julii Martinové dveře, zahlédl ještě u lesa tu mramorovou krychli. Viděl jen její roh a v tu chvíli si uvědomil, co mu připomíná.

Náhrobní kámen.

TŘI

Pierre Patenaude se opřel do dveří vedoucích do kuchyně a zatlačil právě v okamžiku, kdy se ozval výbuch smíchu. Ovšem jakmile se objevil, smích utichl a vrchní nevěděl, co ho rozrušilo víc, jestli ten smích, nebo jeho náhlé umlknutí.

Uprostřed místnosti stál Elliot, jednu ruku položenou na štíhlém boku a druhou mírně pozdviženou, ukazovák ztuhlý a vztyčený, na tváři zároveň kyselý i žádostivý výraz. Byla to neobyčejně přesná karikatura jednoho z jejich hostů.

„Co se tady děje?“

Pierre nesnášel to přísné pohoršení ve svém hlase. A nesnášel ani výrazy jejich tváří. Strach. Kromě Elliota. Ten vypadal potěšeně. Personál se ho nikdy předtím nemusel bát a neměl žádný důvod se ho bát ani teď. To byla Elliotova práce. Od chvíle, kdy přijel, obracel ostatní zaměstnance proti němu. Cítil to. Ten posun z postavení respektovaného vůdce v samém středu hotelového personálu až k pocitu, že se z něj najednou stal outsider.

Jak to ten kluk dokázal?

Ovšem Pierre věděl jak. Vyvolával v něm to nejhorší. Dotíral na něj, popichoval ho, porušoval pravidla a nutil Pierra, aby se z něj stal pedantický tyran, jakým nikdy nechtěl být. Všichni ostatní mladí zaměstnanci byli vychovatelní, ochotní naslouchat a učit se, vděční za řád a vedení, které jim vrchní poskytoval. Učil je úctě k hostům, jak být zdvořilí a laskaví dokonce i tváří v tvář hrubosti. Říkal jim, že jejich hosté zaplatili dost velké peníze, aby je tady teď hýčkali, ale šlo ještě o něco víc. Přijeli do Manoir Bellechasse, aby se tu o ně postarali.

Pierre si občas připadal jako lékař na pohotovosti. Jeho dveřmi proudili dovnitř lidé, kteří se stali oběťmi městského života a za sebou vláčeli tíhu celého světa. Zlomení příliš mnoha požadavky, nedostatkem času, množstvím účtů k zaplacení, e-maily, schůzkami, hovory, které bylo třeba vyřídit, nedostatkem vděčnosti a opravdu příliš velkým tlakem. Vzpomínal, jak se jeho vlastní otec vracíval z kanceláře, vyčerpaný a ubitý. Pierre věděl, že to, co dělají v Manoir Bellechasse, není servilnost. Je to vznešená a nesmírně důležitá práce. Dávají tu lidi zase dohromady. Ačkoli věděl, že někteří jsou zlomenější než jiní.

Pro tuhle práci nebyl stvořen každý.

Elliot nebyl.

„Jen se tady bavím.“

Elliot to řekl, jako by bylo naprosto v pořádku stát uprostřed rušné kuchyně plné lidí a zesměšňovat hosty. Jako by se tu nechoval nepřijatelně on, ale vrchní. Pierre cítil, jak v něm roste vztek. Rozhlédl se kolem.

Prostorná stará kuchyň byla přirozeným místem, kde se scházel personál. Seděli tu dokonce i zahradníci, pojídali koláče a pili čaj nebo kávu. A sledovali, jak ho ponižuje devatenáctiletý kluk. Je mladý, říkal si Pierre. Jenže říkal si to tak často, že už to ztratilo význam. Věděl, že by to měl nechat být.

„Dělal sis legraci z hostů.“

„Jenom z jednoho. Ale no tak, vždyť ta ženská je směšná. Excusez-moi, ale myslím, že on dostal víc kávy než já. Excusez-moi, ale je tohle opravdu nejlepší křeslo? Žádala jsem přece o to nejlepší. Excusez-moi, nechci dělat potíže, ale já jsem si objednala dřív než oni. Kde je moje celerová tyčinka?“

Prohřátou kuchyň naplnilo rychle utlumené chichotání.

Byla to dobrá imitace. Dokonce i ve svém hněvu vrchní rozeznal Sandřino úlisné, nestoudné kňourání. Vždycky chtěla o trochu víc. Elliot možná není rozený číšník, ale zato oplývá zvláštní schopností rozpoznat lidské chyby. Zveličovat je. A zesměšňovat. Dar, který zdaleka ne všem připadá přitažlivý.

„Podívejte, koho jsem našla,“ ohlásila Julia vesele, když vstoupili do společenské místnosti.

Reine-Marie se usmála a s baňatou sklenkou koňaku v ruce vstala, aby mohla manžela políbit. Ostatní zvedli hlavy, usmáli se a vrátili se k tomu, co dělali předtím. Julia zůstala nejistě stát na prahu, pak si vzala časopis a posadila se do jednoho z ušáků.

„Už je ti líp?“ šeptla Reine-Marie.

„Mnohem,“ opáčil Gamache a myslel to upřímně. Vzal si od ní sklenku zahřátou její rukou a následoval ji k pohovce.

Thomas přestal hrát na piano a zamířil ke Gamachovým. „Nechcete si potom zahrát bridž?“

„Merveilleux. Bonne idée,“ odpověděla Reine-Marie. S Thomasem a jeho ženou Sandrou hráli bridž téměř každý večer. Bylo to příjemné zakončení dne.

„Našlas nějaké růže?“ zeptal se Thomas Julie, když se vracel ke své ženě. Ozval se Sandřin kulometný smích, jako by pronesl bůhvíjak duchaplný bonmot.

„Myslíš růže Eleanor?“ zeptala se Mariana z lavice u okna, na níž seděla vedle svého dítěte s velice pobaveným výrazem na tváři. „To jsou tvoje oblíbené, viď, Julie?“

„Myslela jsem, že ty jsou spíš tvoje gusto,“ usmála se Julia.

Mariana jí úsměv oplatila, ale představovala si přitom, jak jeden z dřevěných trámů padá a rozmačkává její starší sestru na placku. Mít ji zpátky nebyla zase taková zábava, jak si Mariana myslela. Vlastně právě naopak.

„Tak, Pea, čas jít do postele,“ řekla Mariana a položila své začtené ratolesti těžkou paži kolem ramen. Gamache ještě nikdy neviděl desetileté dítě, které by bylo tak tiché. Ale na druhou stranu se zdálo být spokojené. Jak procházely kolem, zachytil pohled zářivě modrých dětských očí.

„Co to čteš?“ zeptal se.

Blonďaté stvoření se zastavilo a upřelo na toho cizího ramenatého pána oči. Přestože v Manoir Bellechasse strávili pohromadě už tři dny, zatím spolu ještě vůbec nemluvili. Až doteď.

„Nic.“

Gamache si všiml, že se drobné dlaně sevřely kolem knihy o něco těsněji a volné tričko se nakrabatilo, jak si dítě svazek přitisklo pevněji k tělu. Přes útlé opálené prsty Gamache dokázal přečíst jen jedno slovo.

Báje.

„Tak pojď, loudo. Do postele. Maminka se potřebuje opít a nemůže, dokud nebudeš v posteli, to přece víš.“

S pohledem stále ještě upřeným na Gamache se dítě najednou usmálo. „Můžu si dneska dát martini, prosím?“ ozvalo se, když s matkou odcházelo z místnosti.

„To můžeš, až ti bude dvanáct. Dostaneš skotskou, nebo nic,“ slyšeli ještě říkat Marianu a pak kroky na schodech.

„Nejsem tak úplně přesvědčená, že si dělala legraci,“ prohlásila madame Finneyová.

Gamache se na ni usmál, ale úsměv mu zase zvadl, když uviděl přísný výraz v její tváři.

„Proč dovolíte, aby se vám tak dostal pod kůži, Pierre?“

Šéfkuchařka Véronique rovnala na tácky ručně vyráběné lanýže a kandované ovoce máčené v čokoládě. Její buřtíkovité prsty instinktivně skládaly sladkosti do vkusného vzoru. Ze sklenice vytáhla snítku máty, otřepala z ní vodu a nehty uštípla několik lístků. Pak naučeným pohybem vzala z vázy několik jedlých květů, díky nimž se zanedlouho z několika čokoládových pralinek na bílém tácku stal kouzelný výtvor, napřímila se a pohlédla na muže před sebou.

Pracovali spolu už léta. Vlastně desetiletí, když o tom tak přemýšlela. Bylo zvláštní si uvědomit, že už jí táhne na šedesát a že na svůj věk opravdu vypadá, jakkoli na tom tady v divočině naštěstí nejspíš nezáleží.

Málokdy viděla, že by Pierra některý z mladých zaměstnanců tak rozhodil. Sama měla Elliota ráda. Pokud mohla soudit, měli ho rádi všichni. Tak proč vrchního tolik rozčiluje? Že by na něj žárlil?

Chvíli ho pozorovala, jak štíhlými prsty upravuje obsah tácu.

Ne, pomyslela si. Žárlivost v tom není. Jde o něco jiného.

„On vůbec neposlouchá,“ postěžoval si Pierre, když odložil tác na stranu a posadil se proti ní. V kuchyni teď zůstali sami. Nádobí bylo umyté a uklizené, pracovní plochy vydrhnuté. Vonělo to tam po espresu, mátě a ovoci. „Přišel se sem učit, ale neposlouchá. Já to prostě nechápu.“ Odzátkoval láhev koňaku a nalil si.

„Je mladý. Je poprvé pryč z domova. Když na něj budete tlačit, jenom se všechno zhorší. Nechte to být.“

Pierre se napil a přikývl. Přítomnost Véronique ho uklidňovala, i když věděl, že nové zaměstnance dokáže vyděsit, až si pustí do kalhot. Byla tlustá a masitá, s obličejem podobným dýni a hlasem jako kořenová zelenina. Navíc měla nože. Spousty nožů. K tomu ještě sekáčky a litinové pánve.

Když ji noví zaměstnanci viděli poprvé, obvykle nabyli přesvědčení, že na prašné silničce vedoucí do lesů museli někde špatně odbočit a místo do kultivovaného hotelu Manoir Bellechasse dojeli někam do dřevorubeckého tábora, ale to se jim dalo odpustit. Šéfkuchařka Véronique opravdu vypadala jako kuchyňská výpomoc z kantýny.

„Musí vědět, kdo tady velí,“ opáčil Pierre rozhodně.

„On to ví. Jen se mu to nelíbí.“

Viděla, že vrchní má za sebou těžký den. Vzala z tácu poslední čokoládový lanýž a podala mu ho. Nepřítomně si ho strčil do úst.

„Francouzsky jsem se naučila až v pozdním věku,“ prohlásila paní Finneyová, zatímco zkoumala synovy karty.

Na bridž se přesunuli do knihovny a přepnuli do francouzštiny. Stará paní teď pomalu kroužila kolem stolu, koukala každému do ruky, přičemž se příležitostně natáhla a uzlovitým prstem poklepala na určitou kartu. Ze začátku se omezovala jen na svého syna a jeho manželku, ale dnes do svých koleček zahrnula i Gamachovy. Byla to přátelská hra a nikomu to podle všeho nevadilo, zvlášť ne Armandu Gamachovi, kterému se pomoc docela hodila.

Místnost lemovaly police s knihami, přerušené jen obrovským krbem z vodou omletých valounů a stěnou s francouzskými okny, vedoucími do tmy. Okna zůstávala otevřená, aby dovnitř mohla aspoň ta troška větříku, kterou jim horký quebecký večer mohl nabídnout, ale moc ho opravdu nebylo. Místo něj nabízela neutuchající koncert zvuků divočiny.

Na staré borové podlaze ležely nepravidelně rozmístěné ošlapané orientální koberečky a ostrůvky pohodlných křesel či pohovek, které sloužily důvěrným rozhovorům i nerušenému čtení, tu a tam doplňovaly dekorace z čerstvých květin. V Manoir Bellechasse se podařilo skloubit rustikální vzhled s kultivovaností – zvenčí hrubě otesané klády, uvnitř křišťál.

„Žijete v Quebeku?“ zeptala se jí Reine-Marie pomalu a zřetelně.

„Narodila jsem se v Montrealu, ale teď žiju v Torontu. Blíž k přátelům. Většina z nich se z Quebeku odstěhovala už před lety, ale já jsem zůstala. Tehdy jsme francouzštinu ještě nepotřebovali nebo jen tolik, aby nám rozuměly služky.“

Paní Finneyová mluvila francouzsky dobře, ale se silným přízvukem.

„Mami.“ Thomas zrudnul.

„Vzpomínám si na tu dobu,“ odpověděla Reine-Marie. „Moje matka se živila uklízením.“

Paní Finneyová a Reine-Marie si pak povídaly o tvrdé práci a výchově dětí, o „tiché revoluci“ v šedesátých letech, kdy se frankofonní Quebečané konečně stali maîtres chez nous, pány ve vlastním domě.

„I když moje matka pořád dál uklízela domy Angličanů ve Westmountu,“ řekla Reine-Marie, zatímco si přerovnávala karty. „Jeden bez trumfů.“

Madame Finneyová se hned spěchala podívat a pak souhlasně přikývla.

„Doufám, že k ní její zaměstnavatelé byli laskavější. Stydím se říct, že i to jsem se musela naučit. Dalo mi to skoro stejně práce jako naučit se ve francouzštině subjunktiv.“

„Byla to pozoruhodná doba,“ poznamenal Gamache. „Pro většinu francouzských Kanaďanů vzrušující, ale vím, že Angličani za to zaplatili strašnou cenu.“

„Ztratili jsme svoje děti,“ opáčila paní Finneyová, zatímco se posouvala kolem stolu, aby mu mohla nahlédnout do ruky. „Odešly jinam, aby mohly najít práci v jazyce, který ovládají. Z vás se možná stali páni, ale z nás najednou byli cizinci ve vlastním domově. Máte pravdu. Bylo to strašné.“

Poklepala na křížovou desítku v jeho ruce, nejvyšší kartu, kterou měl. V hlase jí nezazníval sentiment ani sebelítost, ale možná se v něm ozývala lehká výčitka.

„Pas,“ ohlásil Gamache. Hrál v páru se Sandrou a Reine-Marie zase s Thomasem.

„Já z Quebeku odstěhoval,“ řekl Thomas, který zřejmě rozuměl francouzsky líp, než mluvil, což bylo určitě lepší než opačná varianta. „Odejel daleko na univerzitu a usadil na Torontu. Quebec těžký.“

Gamache napadlo, že poslouchat Thomase je dost pozoruhodné. Pokud člověk neuměl francouzsky, přísahal by, že je bilingvní, s tak dokonalým přízvukem mluvil. Ovšem obsah postrádal jistý je ne sais quoi.

„Tři bez trumfů,“ řekl Thomas.

Jeho matka zavrtěla hlavou a tiše zamlaskala.

Thomas se rozesmál. „Á, mámin jazyk.“ Gamache se usmál. Ten člověk se mu líbil a měl podezření, že by se líbil většině lidí.

„Zůstalo tady některé z vašich dětí?“ zeptala se Reine-Marie madame Finneyové. Gamachovi měli v Montrealu aspoň Annie, ale Daniel jim chyběl každý den a říkali si, jak to tahle žena i spousta dalších matek asi zvládají. Žádný div že s frankofonními Quebečany občas nevycházejí, když mají pocit, že kvůli jazyku přišly o své děti. A žádných díků se za to nedočkaly, po pravdě spíš pravého opaku. Mezi frankofonním obyvatelstvem přetrvávalo podezření, že Angličani prostě jen čekají na vhodnou příležitost, až je budou moci znovu zotročit.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Oživlý kámen.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.