Přeložil Jan Čermák

The Rose and the Yew Tree

Copyright © 1948 The Rosalind Hicks Charitable Trust. All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE, the Agatha Christie Signature and the AC Monogram are registered trade marks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.

All rights reserved.

This edition was published in 2021.

Translation entitled RŮŽE A TIS

Copyright © 2021 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

ISBN 978-80-249-4495-1

Potrvá stejně dlouho chvíle růže i tisu.

T. S. Eliot

PŘEDEHRA

Byl jsem právě v Paříži, když mi můj komorník Parfitt přišel oznámit, že se dostavila jistá dáma, která se mnou chce mluvit. Dodal, že se údajně jedná o cosi velmi důležitého.

V té době už jsem odmítal přijímat návštěvy bez ohlášení, protože z lidí, kteří přicházeli v neodkladných záležitostech, se takřka pokaždé vyklubali žadatelé o finanční příspěvek. Nutno podotknout, že se mezi nimi jen velmi zřídka objevili ti, kteří takovou pomoc skutečně potřebovali.

Na můj dotaz, jak se ona dáma jmenuje, mi Parfitt podal vizitku. Na ní stálo: Catherine Yougoubianová – jméno, které jsem nikdy neslyšel. A upřímně řečeno se mi ani moc nepozdávalo.

Přehodnotil jsem svoji domněnku, že chce požádat o finanční výpomoc, a místo toho jsem očekával, že mi naopak hodlá cosi vnutit. Nejspíš jeden z těch starožitných podvrhů, které se nabízejí za výhodnější cenu při osobním jednání, během něhož se nedobrovolný kupující dostává pod palbu otravného nekonečného tlachání.

Odpověděl jsem, že s politováním musím madame Yougoubianovou odmítnout, nicméně se na mě může se svou záležitostí obrátit písemně.

Parfitt se s úklonem hlavy odporoučel. Lze se na něj plně spolehnout – což je přesně schopnost, kterou invalida jako já u svého pomocníka oceňuje. Proto jsem ani v nejmenším nepochyboval, že se o všechno postará. K mému velkému úžasu se ovšem Parfitt objevil znovu. Tvrdil, že je ta dáma velmi neodbytná. Podle jejích slov je to otázka života a smrti a jde o jednoho z mých starých přátel.

To ve mně náhle vyvolalo zvědavost. Nemyslím onen vzkaz, který jsem považoval za obvyklý manévr, jak se k někomu dostat – otázka života a smrti a starý přítel jsou obehrané triky. Kdepak, zvědavost ve mně probudilo Parfittovo chování. Vůbec se mu nepodobalo, na takovou reakci jsem od něj nebyl zvyklý.

Zcela mylně jsem z toho usoudil, že Catherine Yougoubianová musí být nadmíru krásná nebo jiným způsobem neskutečně přitažlivá. Žádné jiné vysvětlení Parfittova chování mě nenapadlo.

A vzhledem k tomu, že muž zůstane mužem, i když se z něj stane padesátiletý mrzák, jsem této nástraze neodolal. Zatoužil jsem spatřit to uhrančivé stvoření, které dokázalo pokořit obranu nechybujícího Parfitta.

Takže jsem mu pokynul, aby dámu přivedl. Jakmile do místnosti Catherine Yougoubianová vstoupila, moje pocity se ve zlomku vteřiny proměnily takovým způsobem, až mi to málem vyrazilo dech!

Najednou jsem Parfittovu chování porozuměl. Má neomylný odhad na lidi a jejich povahu. V Catherine rozpoznal vytrvalou náturu, proti níž by se nakonec stejně jakákoli obrana ukázala nedostatečnou. Velmi rozumně se tedy rovnou vzdal a ušetřil si tak dlouhou a vyčerpávající bitvu. Neboť z Catherine Yougoubianové vyzařovala nezdolnost železné palice, která v kombinaci s houževnatostí svářečského hořáku udolá člověka jako únavné kapání vody na kámen! Pokud si něco zamane, čas pro ni nehraje žádnou roli. Klidně by v mém přijímacím salonku proseděla celý den. Patřila k ženám, v jejichž hlavě existuje místo pouze pro jedinou myšlenku, což jim poskytuje obrovskou výhodu oproti lidem, kteří takovou soustředěnost postrádají.

Zkrátka její vstup do místnosti ve mně vyvolal obrovský šok. Byl jsem celý natěšený, že spatřím krásu. Namísto toho přede mnou stála žena neuvěřitelně, až děsivě tuctová. Podotýkám, že tím nemyslím ošklivá. Ošklivost má své vlastní tempo, osobitý způsob, jakým na člověka útočí. Jenomže Catherine měla velkou placatou tvář připomínající palačinku, její obličej působil jako pustina. Nad horním rtem širokých úst se klenul takřka neznatelný knírek. Její drobné temné oči vypadaly jako kuličky černého rybízu na nevzhledně upečené bulce. Neupravená bujná kštice působila mastným dojmem. Postavu měla tak nepopsatelnou, že se snad ani o žádné postavě mluvit nedalo. Nepadnoucí oblečení ji mělo jen náležitě zakrýt. Její vzezření nebylo ani chudobné, ani okázalé. Měla odhodlaně tvarovanou čelist a poté, co promluvila, jsem mohl její hlas zhodnotit jako drsný a nepříjemný.

Parfittovi jsem věnoval velmi vyčítavý pohled, na který reagoval s chladnokrevností, jíž dával zřetelně najevo, že jako obvykle ví nejlépe, co dělá.

„Madame Yougoubianová, pane,“ uvedl návštěvu, vytratil se ke dveřím, které za sebou zavřel, a ponechal mě napospas té neoblomně vyhlížející ženě.

Catherine ke mně přistoupila rozhodným krokem. Nikdy v životě jsem se necítil tak bezmocně, nikdy jsem si tolik neuvědomoval svoje postižení. Před touhle ženou by měl člověk raději utéct, jenomže já utíkat nemohl.

Promluvila zvučným pevným hlasem.

„Prosím, buďte od té dobroty a pojďte se mnou. Prosím.“

Znělo to spíš jako rozkaz než přání.

„Zřejmě vám nerozumím,“ zíral jsem na ni.

„Bohužel neumím moc dobře anglicky. Ale nesmíme ztrácet čas – ne, ani chvíli. To za panem Gabrielem chci, abyste se mnou šel. Je na tom moc zle. Brzo, velmi brzo umře. A poslal mě pro vás. Takže abyste ho viděl, musíte jít hned.“

Upřeně jsem na ni hleděl. Nebudu zastírat, že jsem ji považoval za blázna. Jméno Gabriel na mě žádný dojem neudělalo. Částečně za to nejspíš mohla její výslovnost, která měla ke Gabrielovi dost daleko. Ale i kdyby to jméno vyřkla správně, zřejmě by to se mnou nijak nehnulo. Bylo to už tak dávno. Na Johna Gabriela jsem si naposledy vzpomněl někdy před deseti lety.

„Chcete říct, že někdo umírá? Někdo – ehm – koho znám?“

Vrhla na mě pohled plný výčitek.

„Ale ano, znáte ho – znáte ho dobře – a on vás chce vidět.“

Mluvila tak přesvědčivě, že jsem začal zapojovat mozkové závity. Jaké jméno že zmínila? Gable? Galbraith? Jistého Galbraitha jsem znal, důlního inženýra. Ale jen zběžně, takže mi přišlo dost nepravděpodobné, že by si mě nechal přivolat ke smrtelné posteli. Přesto mě ale urputnost, s jakou se Catherine projevovala, nenechávala ani na chvíli na pochybách, že si nevymýšlí.

„O kom jste se zmínila?“ zeptal jsem se jí. „O Galbraithovi?“

„Ne, ne, o Gabrielovi. Pan Gabriel!“

Nepřestával jsem na ni civět. Tentokrát jsem jméno zachytil správně, ale nevyvolalo ve mně nic jiného než představu okřídleného archanděla Gabriela. Koneckonců tahle představa se ke Catherine Yougoubianové dobře hodila. Úplně jsem ji viděl, jak se spolu s podobným typem žen smrtelně vážně choulí na kolenou v levém rohu obrazu z raného období italského primitivismu. Snoubila se v ní ona typická jednoduchost s horlivou oddaností.

„John Gabriel,“ dodala vytrvale a tvrdošíjně. V tu ránu mi to došlo!

Najednou mě zaplavila vlna vzpomínek. Přepadla mě závrať a lehká nevolnost. Vybavilo se mi St Loo a jeho staré dámy, také Milly Burtová. A John Gabriel s tím svým nehezkým neklidným malým obličejem, jak se vždycky lehce pohupoval na patách. Pak Rupert, urostlý a pohledný jako mladý bůh. A samozřejmě Isabella…

Připomněl jsem si poslední setkání s Johnem Gabrielem v Zagradu, i všechno, k čemu tam došlo. Vtom jsem ucítil, jak se ve mně dme nával běsnivého vzteku a odporu…

„Říkáte, že umírá?“ ujišťoval jsem se popuzeně. „To moc rád slyším!“

„Prosím?“

Některé věci nemůžete dost dobře zopakovat, pokud se vás někdo slušně zeptá „Prosím?“. Catherine Yougoubianová očividně vůbec netušila, která bije.

„Zmínila jste se, že umírá?“ opakoval jsem jen část vyřčeného.

„Ano. V bolestech – v příšerných bolestech.“

Výborně, to mě také potěšilo. Žádná bolest, kterou by Gabriel mohl trpět, by nedokázala odčinit, co provedl. Měl jsem ale dojem, že něco takového nemůžu pronést před ženou, která k němu bezpochyby oddaně vzhlíží.

Podrážděně jsem uvažoval nad tím, v čem byl tenhle chlap tak výjimečný, že mu podlehlo tolik žen? Byl ošklivý jako noc. Vulgární, nabubřelý, vychloubačný domýšlivec. Svým způsobem mu to pálilo a za určitých okolností (ale velmi omezených!) s ním byla zábava. Měl smysl pro humor. Nic z toho ale přece nepatří k povahovým rysům, které na ženy výrazněji zabírají.

„Prosím, půjdete se mnou?“ narušila Catherine tok mých myšlenek. „Pojďte hned. Opravdu nemůžeme ztrácet čas.“

Vzchopil jsem se.

„Omlouvám se, drahá dámo,“ odpověděl jsem, „ale obávám se, že s vámi nikam nepůjdu.“

„On si vás ale vyžádal,“ trvala na svém.

„Nikam nejdu,“ opáčil jsem.

„Ale vy to nechápete,“ pokračovala Catherine. „Je nemocný. Umírá. A chce vás vidět.“

Odhodlával jsem se k boji. Už mi začalo být jasné to, co si Parfitt uvědomil od samého počátku, tedy že Catherine Yougoubianová se jen tak nevzdává.

„Mýlíte se,“ řekl jsem. „John Gabriel není můj přítel.“

„Ale ano – ale ano,“ pokyvovala vehementně hlavou. „Zahlédl vaše jméno v novinách – psali, že jste tu jako člen té komise – a říká, že mám zjistit, kde bydlíte, a přivést vás. A prosím musíte jít rychle – hned – protože doktor povídal, že není čas. Můžeme tedy vyrazit, prosím?“

Došel jsem k závěru, že je načase přejít k upřímnosti.

„Pro mě za mě, ať si třeba shoří v pekle!“ vypadlo ze mě.

„Jakže?“

Nechápavě na mě hleděla a v dobrotivé snaze porozumět krčila svůj dlouhý nos…

„John Gabriel,“ vysvětloval jsem jí pomalu a zřetelně, „není můj přítel. Toho člověka nesnáším – nenávidím! Teď už mi rozumíte?“

Mrkla. Měl jsem dojem, že už jí to snad konečně začíná docházet.

„Vy říkáte,“ pronesla váhavě jako dítě, které opakuje nějakou náročnou myšlenku, „vy říkáte – že – Johna Gabriela – nenávidíte? Tohle, prosím, tvrdíte?“

„Přesně tak,“ přikývl jsem.

Usmála se. Jako šílenec.

„Ale ne, kdepak,“ namítala shovívavě, „to není možné… Johna Gabriela nikdo nenávidět nemůže. Je to skvělý – moc dobrý člověk. Všichni ho dobře známe, položili bychom za něj život.“

„Dobrotivý bože,“ zvolal jsem popuzeně, „co ten člověk kdy v životě udělal dobrého, že o něm může kdokoli takhle smýšlet?“

Inu, řekl jsem si o to! Naléhavost jejího poslání byla tatam. Posadila se, z čela si odhrnula kadeř mastných vlasů, oči se jí rozzářily nadšením. Otevřela ústa, z nichž se začala linout záplava slov…

Mluvila odhadem dobrou čtvrthodinu. Někdy jí bylo špatně rozumět, jak se potýkala s nástrahami mluveného projevu. Jindy ze sebe vyplavila čirý proud. Každopádně celý její projev vyzněl jako velký epos.

Z jejího proslovu byly patrné zbožná úcta, posvátný obdiv a pokora. O Johnu Gabrielovi vyprávěla, jako by šlo o mesiáše, kterým v jejích očích podle všeho byl. Zmiňovala se o věcech, které mi ve spojení s ním připadaly naprosto neuvěřitelné, jako z jiného světa. Vyprávěla o muži láskyplném, statečném a silném. O vůdci, který podává pomocnou ruku. O člověku, který neváhal nasadit svůj život pro ostatní; který nemohl vystát krutost a nespravedlnost, jež ho dokázaly rozpálit doběla. Vnímala ho jako proroka, krále a spasitele. Prý uměl dodat lidem odvahu, o níž ani netušili, že v nich dřímá, probudit v nich sílu, o níž neměli potuchy. Nejednou podstoupil mučení, udělali z něj mrzáka, málem přišel o život. Přesto se s tím vším jeho zohavené tělo zvládlo prostou silou vůle popasovat a on tak mohl pokračovat ve svém neuvěřitelném počínání.

„Cožpak opravdu myslíte vážně, že nevíte, co vykonal?“ zakončila proslov. „Vždyť otce Clementa přece zná každý – úplně každý!“

Zůstal jsem na ni zírat, protože v tom se nepletla. O otci Clementovi opravdu každý slyšel. Jeho jméno se stalo pojmem, dokonce i mezi lidmi, kteří ho považovali za pouhé jméno spojené s mýtem, kteří nevěřili, že ve skutečnosti někdo takový kdy existoval.

Jak bych vám legendu o otci Clementovi přiblížil? Představte si osobnost složenou z Richarda Lví Srdce, otce Damiena a Lawrence z Arábie. Bojovníka i svatého v jedné osobě, který neztratil dobrodružnou bezhlavost mladého chlapce. V letech, jež následovaly po druhé světové válce, nastalo v Evropě a ve východní Asii temné období. Na vzestupu byla atmosféra strachu, která zasela sémě další vlny krutosti a surovosti. Civilizace začala dostávat trhliny. V Indii a Persii docházelo k odpornostem; hromadné masakry, hladomory, týrání, anarchie…

A z téhle temné mlhy najednou vystoupila postava, téměř legendární postava muže, který si říkal otec Clement. Zachraňoval děti, dospělé uchránil před mučením, své ovečky vedl neprůchodnými cestami přes hory do bezpečných oblastí, kde z nich vytvářel společenství. Uctíván, milován, zbožňován – nikoli obyčejný člověk, ale legenda.

A podle toho, co tvrdila Catherine Yougoubianová, byl tímhle otcem Clementem John Gabriel, bývalý poslanec za St Loo. Sukničkář a alkoholik. Člověk, který za každých okolností myslel jen na svoje vlastní dobro. Dobrodruh, vypočítavý prospěchář, muž bez jakékoli ctnosti s výjimkou odvahy nasadit vlastní tělo.

Náhle jsem si znepokojeně uvědomil, že moje nedůvěra dostává trhlinu. Jakkoli jsem historku, kterou Catherine vyprávěla, považoval za nemožnou, v jedné věci mě nahlodala. Jak otec Clement, tak John Gabriel se vyznačovali neobvyklou kuráží. Některé hrdinské činy legendární postavy, troufalost jejích záchranných akcí, nefalšovaná přímočarost – ano, tenhle druh drzosti a opovážlivosti do rejstříku Johna Gabriela rozhodně patřil.

Jenomže John Gabriel se vždycky rád ukazoval. Cokoli dělal, dělal s cílem zapůsobit na ostatní. Pokud by John Gabriel a otec Clement byli jedna a táž osoba, celý svět by s tím byl nepochybně obeznámen.

Ne, tomuhle jsem nemohl uvěřit…

Nicméně když Catherine udýchaně dokončila svoji řeč, když oheň v jejích očích pohasl a se svou znovu nabytou urputností na mě naléhala: „A teď už se mnou půjdete, viďte?“, přivolal jsem Parfitta.

Postavil mě na nohy, podal mi berle a pomohl mi sejít ze schodů a nastoupit do taxíku. Catherine přisedla vedle mě.

Prostě jsem musel mít jistotu. Snad v tom byla zvědavost? Nebo nezdolná vytrvalost Catherine Yougoubianové? (Stejně bych jí nakonec určitě podlehl!) Buď jak buď, chtěl jsem Johna Gabriela vidět. Zajímalo mě, jestli se opravdu propojí historka o otci Clementovi s tím, co jsem věděl o Johnu Gabrielovi ze St Loo. Možná jsem toužil pochopit, co tehdy Isabella viděla – co musela vidět, aby udělala to, co udělala…

Těžko říct, co přesně jsem očekával, když jsem Catherine Yougoubianovou následoval po úzkém schodišti a pak do malého zadního pokoje. V ložnici jsem zastihl francouzského doktora s vousy a okázalými gesty. Právě se skláněl nad svým pacientem, ale ustoupil a zdvořile mi pokynul, abych ho u lůžka vystřídal.

Všiml jsem si jeho pohledu, kterým si mě zvídavě změřil. Tohoto jediného člověka si tedy nechal přivolat umírající velký muž…

Pohled na Gabriela mě ohromil. Od toho dne v Zagradu uplynula spousta času. Postavu, která nehnutě spočívala na lůžku, bych nepoznal. Umíral, to bylo zjevné. Konec se blížil. A já měl pocit, že ve tváři toho umírajícího muže nevidím cokoli povědomého. Neboť jsem musel uznat, že pokud jde o vzezření, Catherine ho popsala věrně. Jeho vyzáblá tvář byla tváří světce. Zračily se v ní známky utrpení, agónie. Čišelo z ní odříkání. A v neposlední řadě i duševní klid…

A nic z toho jsem si nespojoval s mužem, kterého jsem znal jako Johna Gabriela.

Pak otevřel oči. Spatřil mě – a ušklíbl se. Tenhle úšklebek jsem znal, stejně jako oči – krásné oči na malé tváři ošklivého klauna.

„Takže vás nakonec přece jen sehnala!“ pronesl slabým hlasem. „Arméni jsou báječní!“

Ano, byl to John Gabriel. Natočil se k doktorovi. Svým zesláblým hlasem trpícího se na něm panovačně dožadoval slíbeného stimulantu. Lékař se zdráhal, ale Gabriel se nenechal odbýt. Pochopil jsem, že podání léku nejspíš urychlí konec, ale Gabriel dal jasně najevo, že poslední dávka energie je pro něj důležitá a rozhodně nezbytná.

Doktor pokrčil rameny a ustoupil. Vstříkl mu obsah injekce do žíly a pak s Catherine odešli, abych mohl s pacientem zůstat o samotě.

Gabriel se hned rozmluvil.

„Chci, abyste věděl, jak Isabella zemřela.“

Namítl jsem, že o její smrti všechno vím.

„Ne,“ odporoval mi, „podle mě nevíte…“

A právě tehdy mi popsal události té osudové scény v zagradské kavárně.

K tomu se dostanu později.

Poté řekl už jenom jednu věc. A právě kvůli tomuhle poslednímu sdělení jsem se rozhodl sepsat příběh, který čtete.

Otec Clement patří historii. Jeho neuvěřitelný život naplněný hrdinstvím, odolností, soucitem a odvahou nechť pojmou ti, kteří se vyžívají v příbězích reků. Společenství, která vytvořil, se stala základem našich nejistých pokusů o alternativní způsoby života. Řada autorů se jistě ujme zmapování života člověka, v jehož mysli se zrodila a který se postaral o jejich vznik.

Tohle není příběh otce Clementa. Jedná se o příběh Johna Merryweathera Gabriela, nositele Viktoriina kříže za válečné zásluhy, vypočítavého prospěcháře, muže se zálibou v tělesné vášni a s velkým osobním kouzlem. Oba dva, každý svým vlastním způsobem, jsme milovali stejnou ženu.

Všichni začínáme v pozici hlavní postavy vlastního příběhu, okolo níž se všechno točí. Později se dostaví nejistota, pochybnosti, zmatení. Stejně tak to bylo i v mém případě. Začalo to jako můjpříběh. Pak jsem nabyl dojmu, že jde o mě a Jennifer – něco jako Romeo a Julie nebo Tristan a Isolda. A potom se v mém prostoru temnoty a deziluze zjevila Isabella, která ho ozářila jako měsíc za temné noci. Stal se z ní ústřední motiv výšivky, zatímco já – já byl jen křížovým stehem v pozadí, nic víc. Nic víc, ale ani nic míň, protože bez podkladové látky by vzor nevynikl.

Nyní se vzor znovu změnil. Není to příběh ani můj, ani Isabellin. Je to příběh Johna Gabriela.

Ten příběh končí tady, kde ho začínám. Končí Johnem Gabrielem. Ale také tu začíná.

KAPITOLA PRVNÍ

Kde mám začít? V St Loo? Na shromáždění v pamětním sále, kde jistý starý (velmi starý) generál představil případného kandidáta konzervativní strany – majora Johna Gabriela, nositele Viktoriina kříže. Když major vestoje pronášel svou řeč, všechny nás trochu zklamal jeho nezáživný všední hlas i nevzhledná tvář. Museli jsme si v duchu připomínat jeho statečnost a také to, jak je důležité zůstat v kontaktu s těmi „správnými“ lidmi – privilegované vrstvy jsou teď tak žalostně prořídlé!

Nebo začnu na usedlosti Polnorth House, v podlouhlém pokoji s nízkým stropem a výhledem na moře? Za pěkného počasí mi na jeho terasu přenášeli moji invalidní pohovku, abych si mohl užívat pohled na Atlantik, jeho rozbouřené příbojové vlny a tmavě šedý skalnatý výběžek narušující horizont, na němž se tyčily cimbuří a věže zámku St Loo. Ten mi vždycky připadal jako akvarelová malba nějaké romantické mladé dámy z období někdy kolem roku 1860.

Bylo to tím, že ze zámku St Loo vyzařoval kašírovaný, rádoby pompézní dojem strojené romantiky, který může vytvořit pouze něco, co je ve skutečnosti pravé. Postavili ho totiž v době, kdy se lidská nátura nijak nerozpakovala užívat si romantismus bez pocitu studu. Člověku se vybaví obléhání, draci, uvězněné princezny, ozbrojení rytíři a veškerá s tím spojená načančaná obřadnost z nějakého nepříliš vyvedeného historického filmu. Jenomže když se nad tím zamyslíte, historie samozřejmě nic jiného než takový špatný film není.

Při pohledu na zámek St Loo člověk očekává, že ho obývají lidé jako lady St Loo, lady Tressilianová, paní Bigham Charterisová nebo Isabella. Pak se dostaví šok, když se tam přesně s nimi člověk opravdu setká!

Že bych tedy začal právě u nich? U toho, jak nás navštívily tyhle tři staré dámy, které svým vzpřímeným držením těla, ve staromódních šatech a s diamanty jako by vypadly z nějakého starobylého prostředí? A jak jsem tehdy Terese užaslým hlasem řekl: „Ale ony nemůžou – prostě nemůžou být skutečné, že ne?“

Anebo se vrátím ještě dál do minulosti, například k okamžiku, kdy jsem nasedl do auta a vyrazil na letiště Northolt, abych se tam sešel s Jennifer…?

Ten by se ale vázal k mému životu, který započal před osmatřiceti lety a toho dne skončil…

Tohle nemá být příběh o mně, to už jsem vysvětlil. Ale jako můj začal. U jeho počátku jsem byl já, Hugh Norreys. Když se zpětně ohlédnu za svým životem, nemám pocit, že by byl v jakémkoli ohledu výjimečný. O nic víc ani míň zajímavý než život kohokoli jiného. Neobešel se bez nevyhnutelných deziluzí a zklamání, tajných dětských bolístek; užil jsem si ale i vzrušení, souznění a intenzivního uspokojení z podivně nepatřičných důvodů. Mohl bych si vybrat, z jakého úhlu budu na svůj život pohlížet – z pohledu frustrace, nebo naopak jako na triumfální kroniku. Ani v jednom případě bych nelhal. Koneckonců člověk má vždycky možnost volby. Máme tu Hugha Norreyse, jak vidí sám sebe, a také Hugha Norreyse očima druhých. A ještě by měl být i Hugh Norreys z pohledu Boha. Musí existovat nějaká Hughova podstata. Ale její příběh by zvládl zaznamenat jedině nějaký zapisující anděl. Čímž se dostávám k otázce: Jak moc toho teď vím o tom mladém muži, který začátkem roku 1945 nastoupil ve městě Penzance do vlaku mířícího do Londýna? Kdyby se mě někdo zeptal, jak se ke mně osud zachoval, odpověděl bych, že vcelku dobře. V době míru jsem měl rád svoji kantorskou práci. Užíval jsem si i zkušenosti nabyté za války – věděl jsem, že se mám k čemu vrátit, navíc s vidinou pozice partnera a v budoucnu ředitele. Prožil jsem milostné románky zraňující i uspokojivé, ale žádný z nich mě nezasáhl nijak hluboce. Udržoval jsem přiměřené, nikoli přehnaně těsné vztahy s rodinou. Bylo mi sedmatřicet a toho dne jsem si byl plně vědom něčeho, co už se nějakou dobu uvelebilo kdesi v podvědomí. Na něco jsem čekal… Na nějaký zážitek, neobvyklou událost…

Náhle mě přepadl pocit, že až do té chvíle byl můj život umělý, zatímco nyní jsem očekával cosi skutečného. Snad u každého se aspoň jednou za život podobný pocit dostaví – u někoho dříve, u jiného později. Ten okamžik by se dal přirovnat k situaci, kdy se během kriketového zápasu dostanete k pálce…

V Penzance jsem nastoupil do vlaku a koupil si lístek zahrnující pouze třetí oběd, protože jsem právě bohatě posnídal. Jakmile vlakem procházela obsluha a vyvolávala „Třetí oběd, prosím, pouze s jízdenkoooouuu…“, přesunul jsem se do jídelního vozu. Průvodčí mi zkontroloval lístek a beze slova ukázal na samostatné sedadlo zády k lokomotivě, naproti místu, kde byla usazená Jennifer.

Přesně takhle se ty osudové věci odehrávají. Nemůžete si je promyslet, nejdou naplánovat. Sedl jsem si naproti Jennifer – a Jennifer plakala.

Nejdřív jsem si toho nevšiml. Zuby nehty se snažila nedat nic najevo. Nevydávala žádné zvuky ani jiný zachytitelný signál. Nedívali jsme se na sebe, chovali jsme se v souladu se zvyklostmi jako cizí lidé, které náhoda svedla do stejného jídelního vozu. Podal jsem jí jídelní lístek, což byl úkon sice zdvořilý, nicméně zbytečný, neboť na něm nebylo nic kromě obecných názvů: Polévka, Ryba nebo maso, Moučník nebo sýr. 4 šilinky a 6 pencí.

Na mé gesto reagovala adekvátně – nacvičeným zdvořilým úsměvem a úklonem hlavy. Obsluha se nás zeptala, co si dáme k pití. Oba jsme zvolili nízkoalkoholický ale.

Pak nastala odmlka. Zadíval jsem se na časopis, který jsem si s sebou přinesl. Vagonem přispěchal číšník s polévkovými talíři a položil je před nás. Opět jsem se zachoval jako nenápadný džentlmen a o malý kousek jsem slánku a pepřenku přisunul směrem k Jennifer. Do téhle chvíle jsem se na ni nepodíval. Tedy spíš tím myslím, že jsem si ji neprohlédl, protože základní obrázek jsem si samozřejmě už stihl udělat. Všiml jsem si, že je mladá, ale ne moc, snad o pár let mladší než já. Měla průměrně vysokou postavu a tmavé vlasy. Pocházela z podobné společenské vrstvy jako já. A přestože bych její vzhled označil za dostatečně příjemný, nevyzařovala z ní natolik silná přitažlivost, která by mě mohla jakkoli rozptylovat.

Nastala chvíle, kdy jsem se odhodlal jí věnovat větší pozornost. A v případě, že by tomu cokoli naznačovalo, i prohodit několik nezávazných poznámek. To by záleželo na situaci.

Jenomže všechny mé plány zkřížila skutečnost, že se mé oči zatoulaly k talíři na protější straně stolu a zahlédly, jak do polévky neočekávaně cosi ukáplo. Bez jakéhokoli zvuku nebo známky rozrušení se mé spolucestující nekontrolovaně řinuly do polévky slzy.

Polekalo mě to. Vmžiku jsem na ni vrhl pokoutný pohled. Proud slz se vzápětí zastavil, podařilo se jí jejich příval ukočírovat. Dojedla polévku. A já pronesl něco neomluvitelného, ale bylo to silnější než já.

„Něco vás musí šíleně trápit, viďte?“

„Jsem naprostý blázen!“ odpověděla zprudka.

Oba jsme zůstali mlčky. Číšník uklidil talíře od polévky. Pak před nás položil malinké porce masového koláče a z obrovské mísy nám naservíroval kapustu. Do ní přidal dvě pečené brambory a tvářil se u toho, jako by nám tím prokázal bůhvíjakou laskavost.

Pohlédl jsem oknem ven a prohodil cosi o okolní krajině. Pokračoval jsem několika větami o Cornwallu. Přiznal jsem se, že ho dobře neznám. A co ona? Odpověděla, že ona ho zná, protože v něm bydlí. Porovnávali jsme Cornwall s Devonshirem, Walesem a východním pobřežím. Byla to naprosto bezobsažná konverzace, která měla za cíl pouze zakrýt naše selhání. Ona se provinila tím, že dopustila, aby na veřejnosti plakala. A moje vina spočívala v tom, že jsem si toho všiml.

Teprve ve chvíli, kdy jsme před sebou měli šálky s kávou a ona přijala cigaretu, kterou jsem jí nabídl, jsme se vrátili zpátky k původnímu tématu.

Omluvil jsem se jí za svoje neuvěřitelně hloupé chování, kterému jsem ale zkrátka nedokázal zabránit. Ona odvětila, že jsem ji musel považovat za úplného hlupáka.

„Kdepak,“ namítl jsem, „pomyslel jsem si, že jste se dostala na konec svých sil. Tak to přece bylo, viďte?“

Přitakala, že přesně to se stalo.

„Příšerná potupa,“ pokračovala podrážděně, „dostat se do takového stavu sebelítosti, že jsem si přestala lámat hlavu s tím, co dělám a kdo mě u toho vidí!“

„Vy jste si s tím ale hlavu lámala. Ze všech sil jste se snažila udržet.“

„Tím myslíte, že jsem u toho nekňučela?“ poznamenala.

Zeptal jsem se jí, jak moc zlé to je.

Dozvěděl jsem se, že hodně zlé. Ocitla se naprosto v koncích a nevěděla, co si má počít.

Mám dojem, že jsem to vycítil už předtím. Měla kolem sebe auru napjatého zoufalství. V takovém stavu jsem ji nehodlal ztratit z dohledu. „Nebojte se a svěřte se mi,“ ponoukal jsem ji. „Jsem pro vás cizí člověk, takže mi můžete říct cokoli. Tím nic nezkazíte.“

„Není se s čím svěřovat,“ odpověděla, „krom toho, že jsem všechno zatraceně zpackala. Úplně všechno!“

Chlácholil jsem ji, že to tak zlé určitě nebude. Bylo mi jasné, že potřebuje uklidnit a utěšit. Potřebovala nový život, novou odvahu – potřebovala pozvednout ze žalostného stavu nesnesitelného utrpení a postavit zpátky na vlastní nohy. Ani v nejmenším jsem nepochyboval o tom, že právě já jsem tím nejpovolanějším, kdo jí v tom může pomoct… Ano, došlo k tomu už takhle záhy.

Podívala se na mě s nejistotou typickou pro děti. Pak to ze sebe všechno vysypala.

Uprostřed toho všeho se samozřejmě objevila obsluha s účtem. Byl jsem rád, že jsme se sešli až u třetího oběda, tudíž se nás nesnažili z jídelního vozu vyhnat pryč. K účtu jsem přidal deset šilinků, načež se číšník uklonil a taktně se vytratil.

A já dál naslouchal Jennifer.

Život jí dost nespravedlivě naložil. Všemu, co jí připravil, se postavila s neuvěřitelnou dávkou kuráže, ale nakonec toho bylo moc, jedna věc se kupila na druhou, a ona na to nebyla dostatečně fyzicky silná. S potížemi se musela potýkat neustále – jako malé dítě, jako mladá slečna i v manželství. Její laskavost a impulzivní jednání ji pokaždé přivedly do maléru. Nabízely se jí skuliny, kterými by z něj mohla vyklouznout, ale ona je nevyužila. Raději se znovu a znovu pokoušela ustát zlou situaci, co nejlépe to šlo. A když takový pokus selhal a sama od sebe se zjevila další skulina, tentokrát už to nebyla ta správná a dostala ji do ještě větší kaše než předtím.

Ze všeho, co se jí přihodilo, obviňovala sama sebe. Tímhle svým rozkošným rysem rozněžnila moje srdce – nebyl v ní ani nejmenší odsudek nebo vztek. Každý příběh tesklivě zakončila přesvědčením, že „to prostě musela být její chyba“.

Chtělo se mi zakřičet, že to samozřejmě žádná její chyba nebyla! „Copak nevidíte, že jste se stala obětí?“ snažil bych se ji přesvědčit. „A že obětí zůstanete, dokud se nezbavíte toho nešťastného přístupu být svolná k tomu, abyste ze všeho obviňovala jen sebe?“

Jak tam tak seděla – ustaraná, zkroušená a poražená –, působila roztomile. Mám za to, že právě tehdy, když jsem na ni hleděl přes úzký stolek mezi námi, jsem si uvědomil, na co jsem to čekal. Byla to Jennifer… ne v tom smyslu, že bych ji chtěl vlastnit, ale vrátit jí vládu nad svým vlastním životem, spatřit ji šťastnou, zažít ji v celé její kráse.

Ano, už tehdy jsem si toho byl vědom… ačkoli trvalo ještě řadu dalších týdnů, než jsem si dokázal připustit, že jsem se do ní zamiloval.

Víte, bylo toho za tím mnohem víc.

Na dalším setkání jsme se nijak nedomluvili. Podle mě byla upřímně přesvědčená, že už se nikdy nespatříme. Já to viděl jinak. Prozradila mi své jméno. Když jsme nakonec opouštěli jídelní vůz, velmi líbezně mi řekla: „Sbohem. Ale prosím, věřte mi, že na vás nikdy nezapomenu, ani na to, co jste pro mě udělal. Byla jsem zoufalá – naprosto zoufalá.“

Vzal jsem ji za ruku a rozloučil se – přesto jsem věděl, že to není jednou provždy. Byl jsem si tím natolik jistý, že bych býval klidně souhlasil s tím, že se nemám pokoušet ji hledat. Nicméně jsme shodou okolností měli několik společných známých. Nezmínil jsem se jí o tom, ale bylo mi jasné, že nebude složité ji znovu vyhledat. Spíš mě udivilo, že jsme se nikdy předtím nesetkali.

Opět jsme na sebe narazili hned za týden, na koktejlovém večírku, který pořádala Caro Strangewaysová. V tu chvíli už nebylo pochyb. Oba jsme věděli, k čemu mezi námi došlo…

Setkávali jsme se znovu a znovu. Na večírcích, v malých klidných restauracích, navštěvovali jsme stejné známé u nich doma, vlakem jsme jezdili na venkov, kde jsme se spolu procházeli ve světě zalitém zářícím závojem neskutečné blaženosti. Zašli jsme na koncert, na němž jsme si vyslechli Elizabeth Schumannovou zpívat „A na té cestě, kterou naše kroky prošlapou, setkáme se ve snech svých, kde zapomenem’ na svět, nabídneme nebi spojit lásku, kterou už Země nerozdělí nazpět…“

A když jsme následně vyšli na hlučnou a rušnou Wigmore Street, zopakoval jsem poslední slova Straussovy písně „– v lásce a blaženosti nekonečné…“ a zahleděl se jí do očí.

„Kdepak, Hughu,“ řekla na to, „to se nás přece netýká.“

„Ale ano, týká…,“ namítl jsem.

Neboť, jak jsem ji upozornil, musíme zbytkem života projít společně…

Ona prý ovšem nemohla jen tak hodit všechno za hlavu. Byla přesvědčená, že její manžel nedá souhlas k tomu, aby se s ním rozvedla.

„On s tebou by se ale rozvedl?“

„Nejspíš ano… Poslyš, Hughu, copak nemůže všechno zůstat jako teď?“

Ne, nemůže, oponoval jsem. Celou dobu jsem vyčkával, pozoroval, jak bojuje, aby se jí vrátilo fyzické i duševní zdraví. Nechtěl jsem ji tlačit k jakémukoli rozhodnutí, dokud z ní opět nebude šťastné stvoření plné radosti. Takové, jakou ji příroda stvořila. Dobrá, to všechno jsem zvládl. Teď už byla zase v plné síle – duševní i fyzické. A nastal čas se rozhoupat k rozhodnutí, co dál.

Nebyla to procházka růžovým sadem. Předkládala všemožné prapodivné a nevyzpytatelné námitky. Ta nejzásadnější se týkala mě a mojí kariéry. Tvrdila, že by to pro mě znamenalo překopat život vzhůru nohama. Ano, uznával jsem, že jsem si toho vědom. Všechno jsem zvažoval a nevnímal jsem to jako problém. Byl jsem mladý, mohl jsem se pustit do jiných oblastí, než je kantořina.

Pak následoval její pláč a nářek, že by si nikdy nedokázala odpustit, že jsem si kvůli ní zničil život. Snažil jsem se ji přesvědčit, že můj život by mohla zničit jediná věc – pokud by mě ona sama opustila. Ujišťoval jsem ji, že bez ní by můj život skončil.

Bylo to jako na houpačce. Když už se zdálo, že můj pohled přijala za svůj, stačilo ji nechat samotnou, a zničehonic zase zařadila zpátečku. Z toho je patrné, že zcela postrádala sebedůvěru.

Ano, kousek po kousku se postupně přikláněla k mému postoji. Mezi námi nešlo pouze o vášeň, bylo v tom víc. Soulad našich myslí a myšlenek – potěšení z jejich vzájemného napojení. Okamžiky, kdy nahlas vyslovila přesně to, co jsem měl právě na jazyku. Sdílení tisíce malých, bezvýznamných radostí.

Nakonec uznala, že mám pravdu v tom, že k sobě patříme. Poslední zbytky její obrany vzaly zasvé.

„Máš pravdu! Řekni mi, Hughu, jak se něco takového mohlo přihodit? Jak je možné, že pro tebe znamenám všechno to, o čem mluvíš? A přesto tomu opravdu věřím.“

Prošli jsme testem. Oddávali jsme se společným plánům, nezbytným všedním plánům.

Jednoho chladného slunečného rána jsem se vzbudil a uvědomil si, že ten den začíná náš nový život. Odteď budeme s Jennifer spolu. Až do téhle chvíle jsem se zdráhal věřit tomu na sto procent. Neustále jsem se obával, že ji ta její prapodivná patologická nedůvěra ve vlastní schopnosti přiměje ze všeho vycouvat.

Dokonce ještě to ráno, poslední ráno starého života, jsem cítil potřebu se ujistit. Zavolal jsem jí.

„Jennifer…“

„Hughu…“

Ten její hlas, něžný hlas s lehkým rozechvěním… Byla to pravda.

„Odpusť mi, drahoušku,“ omlouval jsem se, „musel jsem slyšet tvůj hlas. Všechno platí?“

„Všechno platí…“

Měli jsme se sejít na letišti Northolt. Při oblékání jsem si pobrukoval, pečlivě jsem se oholil. V zrcadle jsem spatřil tvář, kterou jsem málem nepoznal, jak se bláznivě tetelila blahem.

Nadešel můj den! Den, na který jsem čekal třicet osm let.

Nasnídal jsem se, zkontroloval letenky a pas. Nastoupil jsem do auta. Za volantem seděl Harriman, ale oznámil jsem mu, že řídit budu já, on si může přesednout dozadu.

Z naší postranní ulice jsem vyjel na hlavní silnici. Vůz se proplétal hustou dopravou. Měl jsem spoustu času. Bylo to nádherné ráno – báječné ráno stvořené přímo pro Hugha a Jennifer. Měl jsem sto chutí zpívat a křičet.

To nákladní auto se vyřítilo šedesátkou z boční ulice. Neměl jsem šanci ho zahlédnout nebo se mu vyhnout. Neudělal jsem žádnou chybu v řízení, nebylo jak jinak zareagovat. Posléze jsem se dozvěděl, že řidič toho náklaďáku byl opilý. Jako by záleželo na tom, proč k něčemu takovému dojde!

Narazil do buicka z boku a rozdrtil ho. Já se ocitl vmáčknutý do vraku, Harriman nepřežil.

Jennifer čekala na letišti. Letadlo odletělo… A já nedorazil…

KAPITOLA DRUHÁ

Popisovat následující sled událostí by nemělo velký smysl. V první řadě to totiž žádný souvislý sled nebyl. Bylo to období zmatku, temnoty, bolesti… Měl jsem pocit, že se nekonečně dlouho trmácím dlouhými podzemními chodbami. Čas od času jsem si matně uvědomil, že se nacházím na lůžkovém oddělení nemocnice. Vnímal jsem lékaře, sestry s bílými čepečky, odér antiseptik, záblesky ocelových instrumentů, čilé popojíždění třpytivě skleněných vozíků na kolečkách…

Procitání probíhalo pomalu – přestával jsem být zmatený, slábla bolest… ale zatím jsem stále nebyl schopen vybavit si konkrétní osoby nebo místa. Trpící zvíře dokáže cítit jenom bolest nebo její ustávání, na nic jiného se soustředit neumí. Silné léky tlumí tělesná muka, ale do mysli vnášejí zmatek a posilují dojem chaosu.

Nicméně se postupně začaly dostavovat i jasnější chvíle – například ta, kdy mi vysvětlili, že jsem měl těžkou dopravní nehodu.

A nakonec mi došly i následky – nastalo vědomí bezmoci, zdemolovaného pochroumaného těla… Život normálního muže pro mě skončil.

Docházely za mnou návštěvy – můj bratr se choval podivně, měl svázaný jazyk, netušil, co říct. Nikdy jsme si nebyli zvlášť blízcí. Jemu jsem o Jennifer vykládat nemohl.

Ale právě k Jennifer se moje myšlenky upíraly. Když jsem se dostatečně zotavil, přinesli mi dopisy. Dopisy od Jennifer…

Pouštěli ke mně jen členy nejužší rodiny. Jennifer měla smůlu, na návštěvu neměla nárok. Z formálního hlediska patřila pouze do kategorie přátelé.

Hughu, drahoušku, nechtějí mě k Tobě pustit, svěřovala se mi. Jakmile to půjde, hned se ukážu. Posílám Ti moc lásky a síly, ať se brzy cítíš líp. Jennifer.

A další dopis zněl:

Netrap se, Hughu. Hlavně že jsi naživu, na ničem jiném nezáleží. Všechno ostatní je nepodstatné. Brzy zase budeme spolu – navždy. Tvoje Jennifer.

Tužkou chabě načmáranou odpovědí jsem ji ujistil, že za mnou chodit nemusí. Co jsem mohl v tu chvíli Jennifer nabídnout?

S Jennifer jsem se znovu setkal až poté, co jsem opustil nemocnici, v domě mého bratra. Všechny její dopisy se točily kolem toho samého. Naší vzájemné lásky! I kdybych se už nikdy nezotavil, byli jsme si souzeni. Prý by se o mě postarala. Nemuseli bychom se vzdát štěstí – sice by to nebylo přesně takové štěstí, o jakém jsme předtím snili, ale štěstí tak jako tak.

A přestože mojí první reakcí bylo odhodlání nemilosrdně naše pouto přetrhnout a pokynout Jennifer: „Odejdi ode mě a už se ke mně nikdy nepřibližuj,“ zaváhal jsem. Neboť jsem, stejně jako ona, věřil, že to pouto není pouze fyzického rázu. Stále bychom si mohli společně užívat potěšení ze souznění našich duší. Pro ni by bylo jednoznačně nejlepší, kdyby se sebrala, opustila mě a zapomněla na mě. Ale co kdyby to udělat nechtěla?

Trvalo ještě hodně dlouho, než jsem se vzdal a umožnil jí mě navštívit.

Mezitím jsme si čile dopisovali, byla to milostná korespondence plná opravdové lásky. Inspirující dopisy v heroickém stylu…

Pak jsem jí konečně dovolil za mnou přijít…

A ona přišla.

Nesměla zůstat moc dlouho. Nejspíš jsme to věděli už tehdy, ale nechtěli jsme si to připustit. Dorazila znovu. Přišla i potřetí. Potom už jsem to ale nemohl vydržet. Její třetí návštěva trvala deset minut, ale mně to přišlo jako půldruhé hodiny! Když jsem se po jejím odchodu podíval na hodinky, málem jsem nevěřil svým očím. A jsem přesvědčený, že z toho měla stejný dojem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Christie: Růže a tis.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.