Poslední hodina

a další

povídky

z dvaadvaceti

hlav

kolektiv autorů

© Amarylis, Jan Básník, Nicol Černá, Kristýna Eidelpesová, Dominik Hladký, Adéla Hötzlová, Tereza Janouškovcová, Kateřina Kolíbalová, Mgr. Miroslava Krčová, Marie Macíková, Kateřina Ocelková, Daniela Ottová, Daniela Petříková, Mgr. Kateřina Pospíšilová, Ella Schönfelderová, Veronika Součková, Eliška Stočesová, Viktorie Šimoníková, Veronika Volencová, Mgr. Dagmar Zajacová

© Michal Beran – První bruntálské nakladatelství, 2021

978-80-908208-7-6 (ePub)

978-80-908208-8-3 (mobi)

978-80-908208-9-0 (wooky)

Úvod

Myšlenka na vytvoření souboru povídek, který máte právě před sebou, se mi zrodila v hlavě při listování sborníkem literární soutěže Evropa ve škole. Napadlo mě: Bylo by určitě zajímavé porovnat si díla z tohoto projektu se současnou tvorbou jednotlivých soutěžících. Napsali poté vůbec něco dalšího? A pokud ano, zlepšili se? Mají snahu na sobě pracovat, aby se alespoň z některých z nich stali úspěšní spisovatelé? Tak jsem začal oslovovat vyučující z jednotlivých škol uvedených ve výsledkových listinách. Někteří autoři soutěžních povídek o spolupráci zájem měli, jiní ne. Nicméně první povídky do chystané sbírky byly brzy na světě. Poté jsem požádal učitele i z dalších středních škol, aby mi doporučili jejich nadané studenty věnující se literární tvorbě. Se svými tipy se ozvali učitelé z Gymnázia Brno, třída Kapitána Jaroše a z Gymnázia Dr. Karla Polesného ve Znojmě. Dále jsem napsal několika uživatelům literárních platforem Wattpad a Písmák. A závěrem bych zmínil doporučení pořadatelky kurzů psaní podle Arnošta Lustiga Danu Emingerovou, z něhož nakonec jedna autorka se spoluprací souhlasila.

Ale dovolte mi, abych to zkrátil. Po několikaměsíční práci vzniklo dvacet dozajista zajímavých povídek. Všechny původní, nikde předtím nezveřejněné, i když ne všechny úplně nové. Některá díla prostě jen jejich autoři vytáhli ze svého literárního šuplíku. Děj povídek se odehrává v současnosti, ale i v budoucnosti i v minulosti. Zřejmě většinu z nich lze zařadit do žánru sci-fi, jiné jsou prostě zajímavé příběhy ze současnosti, minimálně dvě povídky bych zařadil do žánru krimi. A o čem že ty povídky jsou? Dá se říct, že o tom, co trápí, co zajímá, čím se zabývá současná teenage generace. Přece jenom převážná část autorů jsou středoškoláci.

Závěrem úvodu však musím ještě vysvětlit název této sbírky. Původně se kniha totiž měla jmenovat Dvacet povídek z Čech, Moravy a Slezska. Název měl sdělovat, že autoři jednotlivých povídek pocházejí ze všech možných koutů naší republiky. Bohužel většina potencionálních autorů i případných potencionálních čtenářů si vysvětlovala jméno sbírky tak, a s odstupem času s nimi musím souhlasit, že zde najde příběhy týkající se regionálního místopisu. Leč přesný opak je pravdou, takže jsem nakonec zvolil jméno knihy dle názvu první povídky a vzápětí přidal dovětek „z dvaadvaceti hlav“. Ten má připomenout, že kromě dvaceti autorů na povídkách pracovali též další dva „spoluautoři“ – moje maličkost a jazykový poradce Vilém B. Oba jsme se snažili vést začínající autory snad tou správnou cestou, tu poradili přidání nějakého textu, tu ubrání, vysvětlili, že použití tohoto či jiného obratu je nevhodné, takže doufám, že nakonec vzniklo zajímavé dílo. A dovolte, abych na tomto místě všem autorům poděkoval za jejich spolupráci a některým za trpělivost, jakou vynaložili, když jim dva „poradci“ mluvili do jejich rozdělané práce.

Pusťme se tedy do čtení následujících stránek a ponořme se do literárního světa naší teenage generace, do světa lidiček možná trochu naivních, ale rozhodně o to více upřímných.

Mgr. Michal Beran

Eliška Stočesová

Poslední hodina

Sednu si k počítači s čajem a kouskem čokoládového dortu ze včerejší oslavy a tak tak se stihnu připojit na hodinu účetnictví. Než se Teamsy načtou, chvíli to trvá. Nervózně si poklepávám nohou, ale když mi to dojde, zastavím ji. Konečně vidím devět šedých obdélníků, každý s jiným vtipným obrázkem zvířete v kolečku uprostřed. Slyším monotónní zdravení učitelky určené spolužákům přicházejícím do hodiny a sama na pár vteřin zapnu mikrofon, abych jí popřála dobrý den, a zase ho vypnu. Hodina a půl zkoušení z účetnictví může začít. Skoro se na ni těším. Je to poslední online hodina tohoto týdne.

Zabořím vidličku do čokoládového dortu. Zajede do něj jako do másla a já si nabraný kousek chvilku podržím před očima. Je to moje třetí porce a už na ni vůbec nemám chuť. Stejně si vidličku vsunu do pusy a po jazyku se mi rozběhne hutná čokoládová chuť náplně zjemněná nadýchaným korpusem. Otráveně žvýkám sousto až moc dlouho, takže pomalu ale jistě ztratí chuť a začne mě pálit na jazyku. Těžce polknu.

„Fuj, to je hnus,“ kouknu znechuceně na zbytek dortu. Vidlička cinkne o talíř. Zvednu zrak a stejně znechuceně jako na tu hromadu čokoládových kalorií se podívám na obrazovku počítače. Kočka v ručníku má kolem sebe pulzující modrá kolečka, takže je právě zkoušená Týna. To ještě chvilku zabere.

Skoro usínám, když se od učitelky ozve: „A poslední otázku ti položím lehkou. Pokladna je účet aktivní nebo pasivní.“

„Noo… aktivní ne?“ Zaváhá moje spolužačka.

„Kristýno, já ti dám! Jaký no? To jsme brali už v prváku, nad tím přece nesmíš vůbec váhat!“ rozčiluje se za mikrofonem učitelka. „Dneska to bude jednička, ale ještě máš co dohánět. Vypni si mikrofon a vyzkoušíme si na závěr hodiny ještě někoho dalšího. Přihlásí se někdo?“

Nikdo si mikrofon nezapne a i přes to, že nikoho nevidím, vím, že každý nevyzkoušený má stejně vyděšený výraz jako já a modlí se, aby učitelka nevyvolala právě jeho.

„Tedy nikdo? Dobře, tak…“

V tu chvíli se ale jeden mikrofon zapne. Vidím modré kroužky kolem hnědého hrajícího si psa.

„Vida, máme tady dobrovolníka, takže…“ Než však stačí dokončit větu, z mikrofonu spolužačky se ozve její hlas.

„… a můžeš deset minut vydržet? Mám ještě hodinu, pak ti ten oběd dojdu udělat, ale teď mám být zkoušená,“ zní klidně, její hlas je tichý a učitelka na ni promluví s prosbou, že pokud potřebuje mluvit s někým jiným, má si mikrofon vypnout a vyzkouší ji příště. Dívka ale nijak nereaguje. Místo toho se z jejího mikrofonu ozve mužský hlas.

„Říkal jsem ti už skoro před hodinou, že mám hlad. Hlavně že jsi slibovala, jak mi budeš pomáhat a vařit, když ti dovolím přijet, a zatím tu jen čumíš do počítače.“

Je slyšet, jak ten muž postupně zvyšuje hlas.

„Chápeš, že mám školu? Musím se učit, abych…“ říká dívka na druhé straně, stále co nejklidněji dovede, ale slyším v jejím hlase něco jiného. Že by náznak strachu?

„Se učit… A nemůžeš u poslouchání těch keců alespoň uvařit…“ zvedne muž hlas, až ho slyším na konci věty naprosto čistě.

„Jen deset minut, prosím,“ zašeptá dívka. Sotva ji slyším.

„Dal jsem ti hodinu! Hodinu, a ještě jsi neudělala absolutně vůbec nic!“ zakřičí muž tak nahlas, že i já na židli nadskočím. Slyším z druhé strany vzlyk, ze kterého mě zamrazí po celém těle. Jako stín se mi do mysli plíží zlé tušení, že se za modrými kolečky na druhé straně hovoru schyluje k něčemu zlému. I učitelka, snažící se upoutat dívčinu pozornost, stále mluví. Několikrát dívku osloví jménem, ale ta nevypadá, že by to zaregistrovala. Asi má hovor ztlumený, napadne mě, aby to ten muž neslyšel.

„Nikdo nic nedělejte,“ poručí učitelka, když skončí s marným snažením. Mikrofon si nechá zapnutý a slyším, jak něco rychle píše na klávesnici. Asi nemám špatný pocit jen já.

Znovu slyším vzlyk, teď už mnohem hlasitější než ten předchozí.

„Bezvadný, a teď začni brečet, ať jsem já zase za toho špatného,“ odfrkne si muž a v pozadí jsou slyšet kroky, jak přistupuje blíže k počítači.

„Omlouvám se ti, já…“ vzlykne, „já to udělám.“

„To si piš, že uděláš. Ale víš, co tě čeká, když neposloucháš, co ti říkám?“ nakloní se těsně nad mikrofon, takže je slyšet jedovatost, s jakou to vysloví. Je slyšet zašustění.

„Ne, prosím, ne…“ z jejího hlasu čiší nefalšovaná panika. Chci si ztlumit zvuk, ale sedím na otočné židli jako přikovaná a nejsem schopna se pohnout. Můžu jen poslouchat. Jako všichni ostatní.

„Ale ano, kočičko, bude se ti to líbit.“

„Ne, prosím, ne.“

Slyším další šustění a něco jako plesknutí.

„Přestaň se bránit, jen si to děláš ještě horší,“ zavrčí muž na dívku.

„Káji, prosím, prosím, teď ne.“ Ten strach v jejím hlase mi projede celým tělem jako ledový osten. Mám takový strach, co se bude dít dál, a to jsem jen posluchač. Jak asi musí být vyděšená ona? Slyším další šustění, pár heknutí a vzlyky. „Káji, nech mě,“ řekne znovu úpěnlivě dívka, „prosím“.

Muž je ticho. Neslyším od něj nic a to mě děsí více, než když na ni křičel. I dívka je ticho.

Zadržuji dech v napjatém očekávání. Ticho trvá moc dlouho. Zkontroluji pohledem, zda má stále zapnutý mikrofon. Zjišťuji, že má. Mám zatajený dech. Srdce mi buší jako splašené, naráží mi do hrudníku s takovou rychlostí a silou, že kdybych se byla schopna soustředit jen na něj, asi bych se bála, že mi vyskočí z hrudi. Do uší se mi s hukotem žene krev. Děsí mě, že jediné, co teď slyším, jsou zvuky vycházející z útrob mého vlastního těla. V rukách křečovitě svírám vidličku, kterou ani nevím, kdy jsem vzala ze stolu. Klouby mám bílé jako čerstvě napadaný sníh, ale nemůžu se přinutit pěst povolit. Cítím napětí v celém těle. Ta chvíle trvá snad celou věčnost.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poslední hodina a další povídky z dvaadvaceti hlav.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.