JUDY BATALIONOVÁ je také autorkou:

White Walls (Bílé zdi) – vzpomínky na mateřství a dobu, kdy jsem byla dcerou, a také na období zmatků mezitím.

DCERY VZDORU

Ženský odboj v Hitlerových ghettech

Judy Batalion

THE LIGHT OF DAYS

Copyright © Judy Batalion, 2020

All rights reserved

Translation © 2021 by Manfred Strnad

ISBN 978-80-242-7589-5

Na památku mé bubbe Zeldy,

věnuji svým dcerám, Zeldě a Billie.

L'dor v'dor… Chazzak V'Amatz.

Na počest všech židovských žen Polska,

které se vzepřely nacistickému režimu.

Varšava roní slzy

nad hroby na nárožích,

přesto přežije své nepřátele

a jim navzdory zase spatří světlo dní.

– Z „Kapitoly modlitby“ – píseň věnovaná povstání

ve Varšavském ghettu, která zvítězila v pěvecké soutěži

ghetta. Před smrtí ji napsala mladá židovská dívka,

publikovaná v knize Ženy z ghett, 1946.

Osoby a obsazení

(v pořadí, jak se v knize vyskytují)

Renia Kukielka: narozená v Jędrzejówě, kurýrka hnutí Svobody v Będzinu.

Sára Kukielka: starší sestra Renii, patřila ke kamarádům ze Svobody, starala se o židovské sirotky v Będzinu.

Cvija Lubetkinová: narozená v Bytenu, vůdkyně Svobody v rámci ŻOBu – Židovské odbojové organizace – a jedna z vůdců povstání ve Varšavském ghettu.

Frumka Płotnická: narozená v Pinsku, patřila ke kamarádům ze Svobody a vedla odbojovou organizaci v Będzinu.

Hantze Płotnická: mladší sestra Frumky, další z vedoucích představitelek a kurýrek Svobody.

Tosia Altmanová: vůdkyně Mladé gardy a jedna z nejaktivnějších kurýrů, působila ve Varšavě.

Vladka Meedová (rozená Feigele Peltelová): kurýrka Bundu ve Varšavě.

Chajka Klingerová: další z lídrů Mladé gardy a odbojové organizace v Będzinu.

Gusta Davidsonová: kurýrka a vůdkyně Akivy, působila v Krakově.

Hela Schüpperová: kurýrka Akivy, působila v Krakově.

Bela Hazanová: kurýrka Svobody, působila v Grodně, Vilniusu a Białystoku. Pracovala s Lonkou Kozibrodskou a Temou Schneidermanovou.

Chasia Bielickáa Chajka Grossmanová: dvě kurýrky Mladé gardy, které patřily do skupiny antifašistických tajných agentů v Białystoku.

Różka Korczaková: patřila k lídrům Mladé gardy v rámci FPO – odbojové organizace ve Vilniusu – a vůdčím postavám partyzánů v lesích Polska.

Vitka Kempnerová: vůdkyně Mladé gardy v rámci FPO – odbojové organizace ve Vilniusu – a patřila k vůdčím postavám partyzánů v lesích Polska.

Zelda Tregerová: kurýrka Mladé gardy působící ve Vilniusu a v lesích Polska.

Faye Schulmanová: fotografka, ze které se stala zdravotní sestra a bojovnice v rámci partyzánského odboje.

Anna Heilmanová: ve Varšavě se zapojila do organizace Mladá garda, patřila k odboji v koncentračním táboře Osvětim.

Úvod: Válečné sekery

V čítárně Britské knihovny bylo cítit vůni stránek starých knih. Zírala jsem na hromadu historických publikací o ženách, které jsem si objednala k půjčení – vždyť není jich příliš mnoho, aby mě zavalily, přesvědčovala jsem samu sebe. Nejpodivnější byla ta úplně dole: v pevné vazbě, vázaná v modré látce a s hrubou nažloutlou obšívkou. Tuhle knihu jsem otevřela jako první a zjistila, že obsahuje téměř dvě stě stránek napsaných drobným písmem – v jidiš. Tenhle jazyk jsem kdysi znala, ale přes patnáct roků jsem ho nepoužila.

Málem jsem tu knihu zasunula nepřečtenou úplně dolů pod všechny ostatní. Něco mě ale přimělo, abych ji otevřela a začetla se do ní. Očima jsem letmo přelétla několik stránek. A pak několik dalších. Čekala jsem nudné a smutné čtení – vágní talmudské pojednání o síle a statečnosti žen. Místo toho na mě z vyprávění dýchly: ženy v přestrojení, sabotáže, pušky, zbraně a také dynamit. Zjistila jsem, že jde o thriller!

Mohl se skutečně odehrát?

Zůstala jsem na tu knihu ohromeně zírat.

Už dříve jsem hledala příběhy silných židovských žen.

Na začátku tisíciletí mi bylo kolem dvaceti, žila jsem v Londýně a ve dne pracovala jako historička umění, večer jako komediální herečka. Obě aktivity provázely problémy s mým židovským původem. Potajmu utroušené vtípky na mé židovské vzezření a manýry se vyskytovaly všude. Slýchala jsem je na akademické půdě, od galeristů, diváků, hereckých kolegů a také od produkčních a producentů. Postupně jsem začala chápat, že Brity otravuje moje každou chvíli otevřeně projevované židovství. Vyrůstala jsem v přísně ortodoxní židovské komunitě v Kanadě a pak jsem studovala na fakultě na severozápadě Spojených států. Do té doby se můj původ nikomu nezdál zvláštní. Samu sebe jsem nerozdělovala na soukromou a veřejnou osobu. Jenže v Anglii jsem se kvůli své jinakosti cítila „mimo“. Vadila mi neomalenost. Ve chvíli, kdy jsem si všechno naplno uvědomila, paralyzovalo to mé sebevědomí. Nevěděla jsem, jak s novou situací naložit. Ignorovat okolí? Vrátit vtípek? Chovat se opatrně? Reagovat přehnaně? Nebo vůbec? Přejít do ilegality, předstírat a schovat se ve dvojí identitě? Utéct?

Abych našla na ty otázky odpovědi, obrátila jsem se k umění a začala zkoumat identitu židovských žen a dědictví emocionálního traumatu, který je po generace provázel. Vzorem sebevědomé židovské ženy se pro mě stala Chana Senešová – jedna z mála žen odboje druhé světové války, jejíž příběh historie zaznamenala. Jako dítě jsem chodila do sekulární židovské školy – její filozofie vycházela z polských židovských hnutí. Studovali jsme hebrejskou poezii a četli romány v jidiš. Na pátém stupni školy jsme četli o Chaně – jak se ve dvaadvaceti letech přidala k britské jednotce parašutistů v Palestině. Vrátila se s ní do Evropy bojovat proti nacistům a pomáhat hnutím odporu. Ve své misi nakonec neuspěla, ale inspirovala svou odvahou. Při popravě odmítla pásku na oči a dívala se zpříma proti letícím střelám. Chana se postavila k pravdě čelem, žila a zemřela pro své přesvědčení a hrdě zůstala sama sebou.

Toho jara roku 2007 jsem se v Britské knihovně v Londýně pídila po informacích o Senešové. Vyhledávala jsem i drobné zmínky. Ukázalo se, že mnoho knih o ní napsáno nebylo, proto jsem si objednala všechny, kde se vyskytuje její jméno. Jedna z nich je v jidiš. Málem jsem ji odložila.

Místo ní jsem nejprve sáhla po Freuen in di Ghettos (Ženy z ghett), knize vydané v New Yorku v roce 1946. Listovala jsem stopětaosmdesáti stránkami antologie a na jméno Chana Senešová narazila až v poslední kapitole. Předchozí části obsahovaly příběhy jiných žen – byly o tuctech neznámých mladých židovských žen, které bojovaly proti nacistům – zejména v polských ghettech. Tyto „dívky z ghett“ podplácely gestapácké stráže, ukrývaly revolvery v bochníku chleba a pomáhaly vytvářet systém podzemních bunkrů. Flirtovaly s nacisty, opíjely je vínem, whisky a podplácely i cukrovím – a pak je potají střílely a zabíjely. Prováděly špionáž pro Moskvu, rozšiřovaly falešné doklady i letáky podzemního hnutí. Stávaly se posly pravdivých zpráv o skutečném osudu Židů. Pomáhaly nemocným, učily děti; házely bomby na německé vlaky a také například vyhodily do povětří elektrárnu ve Vilniusu. Oblékaly se jako Nežidovky a sloužily jako služky v árijských částech měst. Pomáhaly Židům utíkat z ghett kanály a komíny, vykopávaly díry ve zdech, a když bylo třeba, plazily se po střechách. Podplácely popravčí, psaly texty rádiových depeší a zpráv, držely skupinovou morálku nad vodou, vyjednávaly s polskými velkostatkáři a někdy lstí dosáhly toho, že jim gestapáci nosily zavazadla plná zbraní. Tyhle dívky a mladé ženy iniciovaly vytvoření protinacistické skupiny mezi nacisty a se samozřejmostí se také staraly o administrativu podzemního hnutí.

Strávila jsem roky vzděláváním se o židovství, ale nikdy jsem zatím nic podobného nečetla. Podrobnosti o každodenní mimořádné práci těchto žen v odboji mě ohromily. Do té doby jsem netušila, kolik židovských žen se v podzemním hnutí angažovalo, ani jak moc jich bylo.

Tyhle příběhy mě nejen ohromily, ale zasáhly mě také v osobní rovině. Konečně mi pomohly pochopit svou vlastní historii. Pocházím z židovské rodiny, která přežila holokaust. Moje bubbe Zelda (jmenovkyně mé nejstarší dcery) nebojovala v hnutí odporu; její příběh úspěšného, ale nakonec tragického útěku mi umožnil pochopit, co znamená přežít. Ona, která nevypadala jako Židovka – se svými vystouplými lícními kostmi a tenkým nosem –, uprchla z Varšavy, přeplavávala řeky, ukrývala se v klášteře, flirtovala s nacistou, který se nechal obměkčit, přimhouřil oči a pomohl jí dostat se do náklaďáku převážejícího pomeranče na východ. Nakonec se proplížila přes ruské hranice, kde byl její život v bezpečí. Je ironií, že musela do pracovního tábora na Sibiři. Moje bubbe byla silná jako tažné zvíře, ale ztratila rodiče a tři ze svých čtyř sester. Ti všichni zůstali ve Varšavě. Na pokračování mi vyprávěla svůj příběh každé odpoledne, kdy mě po škole hlídala – se slzami a zlostí v očích. Naši montrealskou komunitu tvořily převážně rodiny, které přežily holokaust. Naše rodina i všechny ostatní si v sobě nesly podobné příběhy bolesti a utrpení. Moje geny byly poznamenané traumatem – a dokonce pozměněné, jak se nyní domnívají neurochirurgové. Vyrůstala jsem v atmosféře šikany a strachu.

Ale tady, v Ženách z ghett, se nacházel odlišný příběh žen ve válce. Tyhle historie jejich odboje mnou otřásly. Ty ženy jednaly se zuřivostí a statečností svého ducha – dokonce se odvážily dopouštět se násilí: pašovaly, shromažďovaly zpravodajské informace, prováděly sabotáže a zúčastňovaly se bojů; byly hrdé na své střelecké umění. Nečekaly od zapisovatelů svých příběhů lítost, jejich boj se stal oslavou aktivní statečnosti a neohroženosti. Ty ženy často strádaly. Mučili je. Byly statečné a někdy nestydaté. Některé z nich měly příležitost uniknout, ale neudělaly to. Některé se dokonce vracely z bezpečí zpátky na bojiště. Moje bubbe byla pro mě hrdinkou, ale co kdyby se tehdy rozhodla riskovat život, zůstat a bojovat? Pronásledovala mě otázka: Jak bych se zachovala já v podobné situaci? Bojovat, nebo utéct?

* * *

Nejprve jsem si myslela, že několik tuctů žen zmíněných v Ženách z ghett představuje jejich celkový počet. Jakmile jsem se však do tématu ponořila hlouběji, neobyčejné příběhy ženských bojovnic na mě vyskakovaly ze všech koutů: z archivů, katalogů a také z e-mailových zpráv úplně cizích lidí, kteří mi psali příběhy svých vlastních rodin. Našla jsem spoustu vzpomínek žen vydaných v malých nákladech a stovky svědectví napsaných polsky, rusky, hebrejsky, jidiš, německy, francouzsky, holandsky, dánsky, řecky, italsky a anglicky – od čtyřicátých let do současnosti.

Badatelé o holokaustu diskutují o tom, co se „počítá“ za akt židovského odporu. Mnozí se shodují na široké definici: jde o jakoukoli akci, kterou Židé mohou doložit; jakýkoli čin jednotlivce nebo skupiny, který byl třeba i nezáměrně v rozporu s nacistickou politikou nebo ideologií – včetně docela obyčejného úsilí zůstat naživu. Jiní považují tuhle definici za příliš obecnou. Podle nich znevažuje ty, kteří v boji proti režimu opravdu riskovali životy. Domnívají se, že existuje rozdíl mezi aktivním odporem a pasivní rezistencí.

Skutky odporu, jež jsem objevila mezi židovskými ženami v Polsku, na které jsem se zaměřila, zahrnují jejich širokou škálu – od plánovaných a dopředu důkladně promyšlených akcí lidí, jako třeba rozmístění velkého množství TNT výbušnin, až po spontánní a prosté, někdy dokonce humorně vypadající akce – jako třeba přestrojování do kostýmů, kousání, škrábání a natřásání se před nacistickými vojáky. Pro mnohé je hlavním kritériem záchrana Židů; pro jiné je to smrt s odkazem na dědictví důstojnosti. V Ženách se zdůrazňuje aktivita žen „bojovnic z ghett“: tajných agentek z podzemí, které vyvstaly z mládežnických hnutí a pracovaly v ghettech. Tyto mladé ženy byly bojovnice, redaktorky tajně vycházejících zpravodajů a sociální aktivistky. Ty ženy tvořily většinu „kurýrů“, což je specifická a zásadní role při odbojových operacích. Maskovaly se jako Nežidovky a pohybovaly se mezi uzavřenými ghetty a okolními městy. Pašovaly lidi, hotovost, dokumenty, informace i zbraně, které si často samy opatřily.

Některé židovské ženy také utíkaly do lesů, kde se přidávaly k partyzánským jednotkám, prováděly sabotáže a zapojovaly se do zpravodajských akcí. Některé jejich činy odporu vypadaly jako „neorganizované“. Některé polské Židovky se připojily k zahraničním odbojovým jednotkám, jiné pracovaly pro domácí hnutí. Ženy dávaly dohromady „záchranné sítě“, aby pomáhaly jiným Židům uprchnout a najít úkryt. Nakonec to byly ony, kdo vzdoroval v morální, spirituální a kulturní rovině také tím, že skrývaly svou identitu, distribuovaly židovské knihy, při transportech odlehčovaly tísnivou atmosféru a strach vtipy, v barácích svým objetím zahřívaly ostatní a sirotkům vařily polévky, aby jim pomohly přežít další den. Organizovaly ty aktivity ilegálně a pro ostatní. V jejich počínání bylo mnoho osobního a intimního.

Po měsících zkoumání jsem se jako spisovatelka dostala k úplným pokladům a musela čelit výzvě: získala jsem tolik příběhů, že bych si to nikdy dřív ani nedokázala představit. Jak je mám všechny do své knihy dostat? Jak je vybrat? Kterým z těch žen dát přednost, když se všechny jejich příběhy do mého vyprávění nemohou vejít?

Nakonec jsem se rozhodla nechat se inspirovat Ženami a také se zaměřit na bojovnice z ghett z hnutí Svoboda (Dror) a Mladá stráž (Ha-Šomer ha-ca'ir). Základní a nejdelší příspěvek do Žen napsala kurýrka, která se podepisovala jako „Renia K.“. Právě z jejího vyprávění jsem čerpala nejvíc. Právě k ní jsem pociťovala největší míru intimity. Ne proto, že by byla z těch žen nejznámější, nejbojovnější nebo charismatičtější a více vůdčí, ale z opačného důvodu. Renia nebyla ani idealistka, ani revolucionářka, ale byla to bystrá dívka ze středostavovské rodiny, která se náhle ocitla uprostřed nekonečné noční můry. V téhle situaci vnitřně dozrála a vyrostla, poháněl ji smysl pro spravedlnost a také hněv. Její vyprávění nahánělo hrůzu. Uchvátily mě historky o krádežích a pašování granátů přes hranice i podrobné popisování jejích tajných misí a poslání. Když bylo Renii dvacet, zaznamenala zkušenosti předchozích pěti roků v konzistentní, převratné a přemýšlivé próze. Líčila je barvitě, s výstižností, upřímností, a dokonce s humorem.

Později jsem zjistila, že její vyprávění v Ženách je výňatek z dlouhých memoárů napsaných polsky a vydaných hebrejsky v Palestině už v roce 1945. Její kniha byla jedním z prvních (někteří tvrdí, že vůbec první) popisů osobních zkušeností událostí holokaustu. V roce 1947 uveřejnil židovský tisk vycházející v newyorském centru anglickou verzi Žen opatřenou úvodem význačného překladatele. Brzy však tato kniha i svět, který popisovala, upadl v zapomnění. Na Reniu jsem narazila jen v rámci letmých poznámek nebo vědeckých anotací. Její příběh zaznamenávám ve své knize pro příští generace. Blíže představuji veřejnosti odvážné činy této židovské ženy dosud zahalené v anonymitě. Příběh Renii je úzce spjatý s historií dalších židovských žen bojujících proti nacismu v rámci různých jiných hnutí odporu. Popisuji propojení rozličných misí a událostí, ve kterých se projevila odvaha těch žen v mimořádné šíři a rozsahu.

* * *

Židovská tradice je protkaná příběhy vítězství psanců a outsiderů: Davida a Goliáše, izraelských otroků, kteří mučili faraona, Makabejských bratří, již porazili řeckou říši.

Tenhle příběh takový není.

Polský židovský odboj zaznamenal jen relativně drobná vítězství ve vojenském smyslu, způsobil nacistům jen malé ztráty a zachránil jen menší počet Židů.

Jejich odpor byl však mnohem rozsáhlejší, než jsem si dřív byla schopná představit. Ve srovnání s příběhem holokaustu, s nímž jsem vyrůstala, byl značně kolosálnější. Ozbrojené židovské skupiny podzemního hnutí operovaly ve více než devadesáti ghettech. „Malé činy“ a povstání se odehrávaly ve Varšavě stejně jako v Będzinu, Vilniusu, Białystoku, Krakově, Lvově, Čenstochové, Sosnovci a Tarnově. Ozbrojená židovská povstání vypukla v nejméně pěti velkých koncentračních a vyhlazovacích táborech – včetně Osvětimi, Treblinky a Sobiboru – stejně jako v osmnácti pracovních táborech. Na třicet tisíc Židů se připojilo k partyzánským jednotkám v lesích. Židovské sítě finančně podporovaly dvanáct tisíc Židů skrývajících se ve Varšavě. To všechno společně s nespočetnými každodenními skutky odporu a vzdoru.

Ptala jsem se sama sebe, proč jsem dosud o těchto činech neslyšela. Proč jsem se nedozvěděla o stovkách, a dokonce tisících, židovských žen, které se angažovaly v povstáních proti nacismu, a mnohdy stály dokonce u kormidla jejich vzniku? Proč se z Žen stal téměř neznámý titul, místo toho, aby ta kniha patřila ke klasických dílům o holokaustu?

Zjistila jsem, že vývoj převyprávění historie holokaustu ovlivňovala řada faktorů – osobních i politických. Naše kolektivní paměť byla utvářena odporem k odboji. Mlčení je prostředek k vychýlení vnímání, pohledu na věci a také k přesunu moci. V průběhu desetiletí jinak fungovalo v Polsku, Izraeli a Severní Americe. Mlčení je také technika vypořádání se s minulostí a životem.

I když šli vypravěči proti proudu času a pustili se do psaní o hnutí odboje, na ženy se zaměřili jen zřídka. Do svých příběhu je zahrnuli jen výjimečně. A pokud vůbec, zobrazili je podle stereotypní šablony. V působivém televizním filmu Vzpoura o Varšavském ghettu z roku 2001 se ženy-bojovnice sice objevují, ale klasicky zkresleně. Ženy ve vůdčím postavení v něm zastávají vedlejší role; většinou jsou zobrazeny jako „přítelkyně“ hlavních protagonistů. Jedinou ženskou vůdkyní je ve filmu Tosia Altmanová, a přestože se v něm připomíná její odvážné pašování zbraní, zobrazuje ji jako krásnou plachou dívku, která se stará o svého nemocného otce a do své odbojové role se dostane vlastně pasivně. Film ji vykresluje jako dívku mírné povahy s velkýma očima. Tosia byla ve skutečnosti vůdcem hnutí „Mladých gardistů“ už dlouho před válkou. Její životopisec zdůrazňuje její pověst smělé a „okouzlující dívky“ a také „trochu nemravné nestydy“. Film nejen zkreslil povahu Tosii, ale také úplně vymazal sféru ženské židovské výchovy, vzdělávání a výcviku i ženského židovského umění. Všechny tyto faktory přitom utvářely její povahu.

Není třeba zdůrazňovat, že židovský odboj proti nacistům v Polsku netvořily pouze ženy. Skupiny bojovníků tvořili muži, byli mezi nimi vůdci a velitelé. Ženy se však díky svému pohlaví a schopnosti zakrývat své židovství jedinečně hodily k plnění některých zásadních a životu nebezpečných úkolů; plnily zejména roli kurýrů. Jak to popisuje bojovnice Chajka Grossmanová: „Židovské dívky byly nervovým centrem hnutí.“

* * *

Významný kronikář Varšavského ghetta Emanuel Ringelblum v té době napsal: „Neváhaly ani vteřinu a v tichosti přijaly nejnebezpečnější úkoly… Kolikrát se dívaly smrti do očí? … Příběh židovských žen bude zapsán zlatým písmem v historii židovstva během této války.“

V roce 1946 bylo účelem uveřejnění Žen informovat americké Židy o neobyčejném úsilí židovských žen v ghettech. Někteří přispěvatelé jednoduše předpokládali, že jména těch žen vejdou ve všeobecnou známost, a navrhovali, aby historici dál mapovali tento neuvěřitelný „terén“. Válečná bojovnice Różka Korczaková napsala, že příběhy žen z hnutí odporu jsou „naším velkým národním bohatstvím“ a stanou se neodmyslitelnou součástí židovské kultury.

O sedmdesát pět let později jsou tyto hrdinky stále téměř neznámé, stránky jejich příběhu o věčné památce nenapsané. Až doteď.

Prolog:
Vzpomínka na budoucnost – Bránit se, nebo zachránit?

Při pohledu shora vypadá Będzin jako kouzelné království. Malé město s lesknoucím se hradem nad ním, s domy v pastelových barvách, ulice jako z pohádky. Už v devátém století chránila pevnost Będzin prastarou obchodní cestu mezi Kyjevem a Západem. Podobně jako mnoho jiných polských středověkých měst, zejména ta, která leží v rozsáhlých lesích, obklopuje také Będzin překrásná krajina. Výhledy do zeleně dávají zapomenout na neblahou atmosféru smrti, nekonečných bitev a všelijakých nařízení okupantů. Když se díváme z dálky, neřekli bychom, že se tohle královské město se zlatými věžemi nahoře stalo symbolem vyhlazování židovského obyvatelstva.

Polský Będzin leží v Zagłębii – ve Slezském vojvodství – a Židé v něm žili po staletí. V téhle končině pracovali a zušlechťovali ji od třináctého století. Na konci šestnáctého století král zaručil Židům právo vlastnit modlitebny, kupovat nemovitosti, bez omezení se angažovat v obchodování, porážet zvířata a prodávat alkohol. Pokud platili daně, byli Židé po více než dvě století pod ochranou a vytvářeli pevné obchodní vztahy. V devatenáctém století se město střídavě dostávalo pod nesmlouvavou vládu Pruska a Ruska, ale místní skupiny se stavěly proti cizáckým kolonistům a podporovaly bratrství polských Židů. Ve dvacátém století nastal ekonomický rozmach, stavěly se moderní školy, Będzin se stal centrem nových filozofií, zejména socialismu. Nové vlny reálného života vedly k vášnivým a plodným vnitřním konfliktům: vznikaly židovské politické strany, narůstala vzdělanost, vydávaly se noviny. Podobně jako v jiných městech po celé zemi podíl Židů na celkovém počtu obyvatelstva narůstal. Do každodenního života se stále více začleňovali. V té době lidé mluvící jidiš už tvořili zásadní podíl v celé oblasti. A Zagłębie se na oplátku stala nedílnou součástí jejich integrity.

V roce 1921, kdy se o Będzinu mluvilo jako o „Jeruzalému Zagłębie“, vlastnili Židé 672 místních továren a dílen. Téměř polovina obyvatel Będzinu byli Židé a značný počet z nich zastával významná povolání. Byli to lékaři, právníci, obchodníci a vlastníci výrobních podniků. Tvořili liberální, sekulární, umírněně socialistickou vrstvu, která chodila do kaváren, vlastnila rekreační domy v horách, užívala si noční život – frčelo tango a džez, mnozí lyžovali. Dá se říci, že se cítili jako Evropané. Dařilo se i dělnické třídě a židovské církvi. V Będzinu stály tucty modliteben a Židé měli možnost volit do své rady z řady politických stran. V roce 1928 se k obecním volbám přihlásilo dvaadvacet politických stran, sedmnáct z nich tvořili Židé. Zástupce starosty Będzinu byl Žid. Tihle lidé samozřejmě netušili, že ten dynamikou pulzující život, který stvořili, bude brzy naprosto zničen. V té době nemohli vědět, že zanedlouho budou muset bojovat nejen o své dědictví, ale dokonce o právo na existenci a život.

* * *

V září 1939 vtrhlo do Będzinu německé vojsko. Nacisti zapálili velkou městskou synagogu postavenou ještě v románském slohu – ústřední bod místního židovství stojící pod hradem. Poté zavraždili mnoho Židů. O tři roky později bylo na dvacet tisíc Židů s Davidovou hvězdou na rukávu vytlačeno z města – do dřevěných chatrčí, kde se v jedné místnosti tísnilo několik rodin pohromadě. Lidé, kteří si po několik staletí užívali relativní mír, prosperitu a sociální integraci, lidé žijící řadu staletí v kulturním prostředí, byli natlačení do několika málo nevzhledných budov. Będzinu přibyla nová čtvrť – ghetto.

Ghetta v Zagłębii patřila k několika posledním určeným v Polsku k „likvidaci“. Hitlerova armáda tam dorazila až v pozdějším stadiu „konečného řešení židovské otázky“. Mnozí z obyvatel ghetta směli pracovat a byli posíláni do pracovních táborů do německých zbrojních továren a dílen. Okamžitý odchod do vyhlazovacích táborů se jich zatím netýkal . V Będzinu dokonce ještě fungoval poštovní úřad a bylo možné posílat dopisy. Místní ghetta měla kontakt s Ruskem, Slovenskem, Tureckem, Švýcarskem i dalšími „neárijskými“ zeměmi. Dokonce i v těch izolovaných oblastech temna existovaly židovské buňky odporu.

Mezi přeplněnými baráky, uprostřed atmosféry paniky, nepokoje a teroru stála jedna zvláštní budova. Stavba, která si uchovala sílu. Nikoli jen svými pevnými základy (ve skutečnosti stála nad podzemním bunkrem), ale především díky svým obyvatelům – díky jejich myšlení, srdci a také svalům. Tady sídlilo vedení židovského odboje v Będzinu. Odpor se zrodil z filozofie dělnického sionistického hnutí, které se staralo o židovskou věc, práci pro své lidi, socialismus a rovnost. „Kamarádi“ byli vychovaní k fyzické práci a posilování práv žen. Tady sídlila Svoboda – centrum hnutí mladých za svobodu.

* * *

V únoru 1943 bylo ghetto stiženo mrazy. Vzduch ztěžkl jako olovo. Jindy rušné společné ubikace byly teď neobvykle ztichlé. Starý dobrý halas svobodných kulturních programů nebyl najednou slyšet – žádné jazykové kurzy, hudební představení, semináře s tématem propojení lidských srdcí s jejich zemí. Žádné hlasy, žádný zpěv.

Renia Kukielka, osmnáctiletá židovská dívka, se měnila ve válečnou bojovnici podzemního hnutí odporu. Zrovna přicházela z prádelny. Pokračovala do místnosti v přízemí, kde se okolo velkého stolu scházelo velení a kde se řešily nejzávažnější postupy a plány. Místo důvěrně známé.

„Dostali jsme nějaké papíry,“ oznámil Herschel.

Všichni zalapali po dechu. Byly to „zlaté jízdenky“ – z Polska. Vstupenky k přežití.

Dnešek byl dnem rozhodnutí.

Frumka Płotnická stála na jednom konci stolu. Tmavé oči, vrásky na čele. Pocházela z chudé nábožensky založené rodiny v Pinsku. Introvertně založená teenagerka se přidala k hnutí a okamžitě do něho vnesla svou vrozenou vážnost a analytické myšlení. V hierarchii hnutí rychle stoupala. Na počátku války se stala jeho vůdkyní.

Herschel Springer, další z vůdců „jednotky“ v Będzinu, stál na opačném konci stolu. Všichni ho měli rádi. Herschel „měl toho v sobě tolik z typického židovského charakteru“! Dokázal se bavit s každým, s kým měl společné kořeny – od řidiče náklaďáku po řezníka, i když se řeč stočila třeba na úplně triviální téma. Jeho srdečný a trochu praštěný úsměv jako obvykle všechny uklidňoval. Navzdory destrukci přicházející zvenčí, navzdory páchnoucí atmosféře ghetta, které se každým dnem vyprazdňovalo, navzdory ozvěně nicoty.

Renia zaujala místo u stolu mezi nimi společně s dalšími mladými Židy.

Často se přistihla, že upadá do beznaděje. Realita ji drtila. Během pouhých několika roků se z patnáctileté dívky proměnila v sirotka. Přitom měla šest sourozenců a milující rodiče. V té době nevěděla, jestli jsou její bratři a sestry vůbec naživu, ani kde by mohli být. Společně se svou rodinou prchala Renia přes bojiště ovládaná vojenskými jednotkami. Později se vydala přes bitevní pole úplně sama. Několik měsíců předtím uprchla z jedoucího vlaku v přestrojení za polskou venkovskou dívku. Podařilo se jí získat místo služky u částečně německé rodiny. Trvala na tom, že s nimi bude chodit do kostela. Byla to součást jejího „převleku“. Když s nimi šla poprvé, třásla se strachy, že ji prozradí neznalost. Nevěděla, kam se postavit, jak sedět, jak se křižovat. Z nedospělé dívky se rychle stala herečka. Svou roli hrála neustále. Hlava domácnosti ji měla ráda a chválila ji za čistotnost, pracovitost, a dokonce vzdělanost. „Jistě,“ lhala Renia, ale vlastně jen napůl. „Jsem z kulturní rodiny. Byli jsme bohatí. Až když moji rodiče zemřeli, musela jsem vzít manuální práci.“

Chovali se k ní dobře. Ve chvíli, kdy se Renii podařilo tajně navázat spojení se svou sestrou Sárou, pochopila, že musí být s ní – s někým, kdo z celé rodiny zůstal. Sára zařídila, aby Reniu propašovali do Będzinu – do toho centra mládežnického hnutí Svoboda, kam patřila.

Z Renii se stalo vzdělané děvče. Teď pro všechny zajišťovala praní. Byla tam ilegálně, jakýsi vetřelec mezi vetřelci. Nacisti rozdělili Polsko na jasně odlišená území. Renia měla doklady opravňující pohybovat se pouze v „Generálním gouvernementu“ – oblasti, která měla sloužit jako „rasové odkladiště“ – zdroj nekonečné zásobárny otrocké práce. A nakonec jako místo masového vyhlazení evropských Židů. Pro pobyt v Zagłębii, kterou anektovala „třetí říše“, neměla dokumenty.

Teď se po pravici Renii posadila sestra Frumky a naproti ní Hantze. Tmavou místnost prozářila její veselá duše a neutuchající optimismus. Hantze ráda kamarádům vyprávěla, jak přelstila nacisty převlekem za katoličku, jak se promenovala přímo před jejich očima a dělala si z nich zas a znova blázny. Byla tam i Sára se svýma tmavýma pronikavýma očima a vystouplými lícními kostmi. Seděla vedle Alizy Zitenfeldové, přítelkyně Herschela. V ghettu se starala o sirotky. Zřejmě s nimi rokovala i Chajka Klingerová, upřímná a odvážná vůdčí osobnost těchto děvčat – připravená bojovat činem za své ideály: pravdu a důstojnost.

„Dostali jsme nějaké papíry,“ odpověděl Herschel. Každý z dokumentů umožňoval svému držiteli vstup do internačního tábora a představoval průkaz k přežití. Byly to falešné pasy spojeneckých zemí, ve kterých drželi německé zajatce. Němci zadržovali majitele těchto pasů ve speciálních táborech se záměrem vyměnit je za své lidi zajaté v nepřátelských státech. Šlo o jeden z četných pasových systémů, o kterých v minulých letech slýchávali. Možná je právě tenhle v pořádku, doufali. Trvalo celé měsíce, než se akci podařilo zorganizovat a dokumenty opatřit. Stálo to spoustu peněz a v sázce byly životy! Součástí nebezpečného procesu byla utajovaná komunikace, šifrované dopisy s fotografiemi posílanými padělatelům. Kdo by měl takový pas dostat?

Nebo by si je nikdo neměl brát?

Obrana, nebo záchrana? Boj, nebo útěk?

Debaty na tohle téma vedli od začátku války. Je nás pár Židů a zbraní v našich rukou ještě méně – s tím málem není možné nacisty vrátit, odkud přišli. Cožpak má za těchto okolností ozbrojený odpor smysl? Mají bojovat a zemřít s důstojností – kvůli pomstě, za dědictví cti a pro budoucí generace? Nebo mají bojovat a zasazovat nepříteli rány, aby někoho osvobodili a zachránili? Pokud ano, tak koho? Jednotlivce, nebo hnutí? Děti, nebo dospělé? Umělce, nebo lídry? Měli by Židé bojovat v ghettech, nebo partyzánsky v lesích? Jako Židé, nebo společně s Poláky?

Spousta otázek… Nastal okamžik rozhodnutí!

„Frumko!“ Zakřičel Herschel přes celý stůl a zpříma se jí podíval rovnou do očí. Pohled mu vrátila. Pevný a klidný. Herschel všem vysvětlil, že přišel pokyn z Varšavy – od Cviji Lubetkinové, uznávané vůdčí postavy hnutí. Frumka měla použít jeden z pasů, opustit Polsko a přesunout se do Haagu, kde sídlil Mezinárodní soudní dvůr Společnosti národů. Měla v něm reprezentovat židovskou komunitu a informovat veřejnost, co se děje. Pak se přesune do Palestiny jako oficiální svědek nacistických zvěrstev.

„Odjet? “ Odpověděla Frumka.

Renia se na ni podívala, srdce se jí rozbušilo. Vnímala váhání kamarádky, za její neproniknutelnou tváří téměř viděla zrychleně pracovat její bystrý mozek a ostré myšlení. Frumka byla jejich lídrem – skálou, o kterou se mohli opřít muži i ženy. Kdo ještě by měl odejít společně s ní? A co s nimi bez ní bude?

„Ne,“ oznámila tichým ale pevným hlasem. „Pokud máme zemřít, ať zemřeme všichni společně.“ „Ale“ – na chvíli se odmlčela – „usilujme o hrdinskou smrt.“

Při těch slovech, když slyšeli její ujištění, že zůstane, celá místnost hlasitě vydechla. Jako kdyby celá budova ožila. Všichni začali podupávat, někteří se dokonce usmívali. Frumka energicky praštila pěstí do stolu. „Nastal čas. Je čas dát se do práce.“

Takhle dospěli k jednomyslné odpovědi: Bránit se! Renia, vždycky ve střehu, vyskočila ze židle.

ČÁST 1

Dívky z ghett

Hrdinské dívky. … Odvážně cestující do polských měst. Tam a zase zpátky. … Každý den podstupující smrtelné nebezpečí a spoléhající jen na své „árijské“ obličeje a venkovské šátky na hlavě. Bez reptání, bez vteřiny váhání přijímají úkoly a uskutečňují nejnebezpečnější mise. Potřebuje někdo cestovat do Vilniusu, Białystoku, Lembergu (Lvovu), Kovelu, Lublinu, Čenstochové nebo do Radomi propašovat kontraband? Třeba zakázanou literaturu, zboží nebo peníze? Děvčata se do toho dobrovolně pustí, jako kdyby to byla nejpřirozenější věc na světě. Je potřeba zachránit kamarády z Vilna-Vilniusu, Lublinu nebo z nějakého jiného města? Jdou na věc, nic je nezastaví! Nic je nezastraší. … Kolikrát se jim dívala smrt do očí? Kolikrát je uvěznili, kolikrát je prohledávali? … Příběh židovských žen napíše slavné stránky do historie židovstva právě probíhající války. A Chajky a Frumky se stanou hlavními postavami toho příběhu. Tyhle dívky jsou nezdolné.

– Emanuel Ringelbaum, poznámky v deníku, květen 1942

KAPITOLA 1

PO-LIN

Renia

ŘÍJEN 1924

V pátek desátého října 1924, když Židé z Jędrzejówu v předvečer Šabatu podle zvyku zavírali obchody a přepážky a začali vařit, krájet a smažit, Moše Kukielka pospíchal ze svého obchodu. Jeho malý kamenný dům v Klášterní 16 stál v zeleni na hlavní ulici, nedaleko nádherného středověkého opatství známého tyrkysovými a pozlacenými interiéry. Dnes večer v něm bylo obzvlášť hlučno. Se západem slunce vnášelo podzimní oranžové světlo krvavě červené zbarvení do šťavnatých údolí a na zvlněné stráně kopců regionu Kielce. Pečicí trouby u Kukielků se rozpálily, jejich lžíce zvonily o talíře, sporáky prskaly a na pozadí jejich obvyklého rodinného „štěbetání“ v jidiš a polštině se rozezněly kostelní zvony. A pak – nový zvuk: první pláč dítěte.

Moše a Lea byli oba moderní lidé – a bystří. Stejně tak jejich tři starší děti. Zajímala je polská kultura a současně dodržovali židovské tradice. Moše obvykle pospíchal domů nebo jindy do schtiebelu –modlitebny. Na večeři a modlit se. Vídali ho svižně přecházet rozlehlé náměstí, po jehož stranách stály pastelově barevné domy. Míjel židovské obchodníky i křesťanské farmáře, kteří žili vedle sebe bok po boku. Tento týden pospíchal chladným podzimním vzduchem zvlášť rychle. Tradičně se rozsvěcely svíčky – Šabat sám byl vítaným hostem do domu jako nevěsta. Toho dne však chtěl Moše přivítat nového hosta. A ještě vzácnějšího.

A pak ji uviděl: svou třetí dceru, která se okamžitě stala jeho zářivou hvězdičkou. Rivka v hebrejštině. Tohle jméno má podle různých kořenů a výkladů různé významy – včetně okouzlující, sjednocující a dokonce čarovná. V Bibli je Rivka jedna ze čtyř vládnoucích žen židovského lidu. V této částečně asimilované rodině mělo narozené dítě samozřejmě i polské jméno: Renia. Příjmení Kukielka připomíná polské jméno Kukielo – jméno rodiny, která pro generace provozovala místní pohřební ústav. Židé často tvořili svá příjmení dodatkem půvabné koncovky k polskému jménu. Jako třeba -ka. Kukielka znamená „panenka“.

Psal se rok 1924. Mezinárodní společenství oficiálně uznalo nové Polsko teprve před rokem. Konečně získalo pevné hranice – po obdobích okupací, rozštěpení a neustálém posouvání hranic země. (Koloval starý židovský vtip: Ptá se muž, jestli město, kde bydlí, patří teď Polsku, nebo Sovětskému svazu. Dostalo se mu odpovědi: „Letos jsme v Polsku.“ „Zaplať pánbůh,“ opáčí muž. „Další ruskou zimu bych už nevydržel.“) Ekonomika fungovala nejistě a většina Židů v Jędrzejówě žila pod hranicí chudoby. Mošemu se ovšem jako menšímu obchodníku celkem dařilo. Provozoval galanterii, kde prodával šaty, knoflíky a šicí potřeby. Stal se hlavou středostavovské rodiny a vedl ji k hudbě a literatuře. Jejich stůl o tomto Šabatu prostřely dvě starší dcery a příbuzní. Lea měla jinou práci. Servírovala delikatesy, jaké si Moše mohl dovolit: sladký likér, zázvorový dort a speciálně upravená játra s cibulí, šoulet (pomalu vařené fazole a hustá masová polévka), brambory a sladký nudlový puding, švestkový a jablečný kompot a čaj. „Gefilte“ rybu, kterou Lea připravovala každý pátek, měla Renia nejraději. Nebylo pochyb, tenhle týden se podávalo extra slavnostní jídlo.

Někdy jsou rysy osobnosti zřetelně viditelné, a dokonce neklamně, už během prvních hodin života; otiskne se v nich psychologie duše. Je možné, že když ji Moše poprvé vzal do náručí – a vnesl do ní svou mírnost, inteligenci a pronikavou bystrost, věděl, že jeho duše ji povede po cestách, které si v roce 1924 ještě ani nebylo možné představit. Je možné, že věděl, že se jeho malá Renia, s těma velkýma zelenýma očima, světle hnědými vlásky a jemným obličejem – jeho malá okouzlující panenka – narodila, aby vykonala velké činy.

* * *

Jędrzejów byl štetl, v jidiš to znamená „malé město“. To slovo se vztahovalo k polským obchodním městům s výrazným podílem židovských obyvatel. Když se Renia narodila, rozmnožila počet čtyř a půl tisíců Židů v obci, ve které tvořili téměř 45 procent populace. (Brzy k jejímu rozšíření přispěli mladší sourozenci Áron, Ester a Jákob nebo malý Jankel.) Židovská komunita utvořená v šedesátých letech devatenáctého století, když bylo Židům konečně povoleno usadit se v regionu, byla převážně chudá. Většina Židů pracovala jako obchodní cestující, podomní prodavači nebo vlastníci obchůdků na tržišti, které okouzlovalo svou žoviální atmosférou. Ostatní se živili hlavně jako řemeslnici: ševci, pekaři, tesaři. Jędrzejów nebyl tak moderní jako Będzin, který ležel u hranic s Německem, a tedy Západem, ale i tady žila místní nepočetná elita, kterou tvořili lékaři, zdravotníci a učitelé; jeden z Židů byl soudce. Asi deset procent Židů ve městě bylo bohatých. Vlastnili dřevařské pily, mlýny a různé dílny a také nemovitosti na hlavním náměstí. Ve třicátých letech, kdy Renia vyrůstala, židovská kultura vzkvétala.

Podobně jako v ostatních částech Polska. V té době jen v samotné Varšavě vycházel ohromující počet židovských novin: 130 v jidiš, 25 hebrejsky a dalších 25 polsky. Pošta v Jędrzejówě evidovala množství jejich předplatitelů. Místní židovská populace se rozrůstala. Byly založeny rozličné modlitebny, aby vyhovovaly různým formám judaismu. Dokonce i v tak malém městě se uživila tři židovská knihkupectví, vydavatelství a židovská knihovna; fungoval v něm divadelní spolek, lidé navštěvovali literární čtení; na vzestupu byly politické strany.

Otec Renii se angažoval v židovském vzdělávání a charitativních projektech, jako bylo zajištění jídla pro chudé, v židovském pohřebním bratrstvu Chevra kadiša a veřejnosti sloužil i jako místní kantor. Ve volbách dával hlas sionistům. Nábožensky aktivní sionisté vyznávali ideály Theodora Herzla z devatenáctého století a věřili, že skutečně pravé a otevřené židovské existence lze dosáhnout pouze v mateřské zemi, kde jsou Židé lidmi první kategorie – v Palestině. Polsko může být po celá staletí jejich domovem, ale jen dočasným. Moše snil o tom, že se jeho rodina jednou přestěhuje do „země zaslíbené“.

Strany organizovaly přednášky a politická shromáždění. Není těžké si představit, jak Renia doprovází svého milovaného vousatého otce na velké a stále oblíbenější mítinky sionistů ve městě. Jeden takový se uskutečnil 18. května 1937, hlavním tématem byl „zápas o židovskou Palestinu“. Oděna do své polské školní uniformy – bílomodrého „námořnického“ úboru se skládanou sukýnkou a vysokými podkolenkami – si Renia vykračovala po boku hlavy rodiny. Zamilovala si tyhle promenády. Chytla se tatínka za ruku, minuli dvě nové židovské knihovny, až došli na místo rušného shromáždění, kde debatovaly a diskutovaly stovky Židů. Dopalovaly je otázky kolem sounáležitosti s Poláky. Ti také hledali v novém státě svou novou identitu. Jak se mají Židé ztotožnit s touto novou zemí, ve které jejich předci žili nepřetržitě víc než tisíc let, když je nikdy nepovažovali za opravdové Poláky? Mají být nejprve Poláky a pak teprve Židy? Nebo naopak? Vskutku ožehavé otázky související s identitou diaspory – zejména v době narůstajícího antisemitismu.

* * *

Moše a Lea Kukielkovi si cenili vzdělání. Země zažila ohromný nárůst počtu židovských škol: sekulárních hebrejských, jidiš přípravek, oddělených církevních škol, kde se učili zvlášť děvčata a chlapci. Ze čtyř set židovských dětí v Jędrzejówě jich stovka chodila do charitativní Talmud-Tóra, židovské školky nebo na základní školu – místní pobočku dívčí školy Bejt Ja'akov, kde studenti nosili dlouhé rukávy a punčochy. Renia chodila do veřejné polské školy podobně jako mnoho jiných židovských dívek. Kvůli blízkým vztahům a také proto, že náboženské vzdělání bylo drahé a často dopřávané jen synům.

Ať to bylo jakkoli, patřila k nejlepším ze všech pětatřiceti studentek třídy. Renia měla převážně katolické přátele a ve škole mluvila plynně polsky. V té době si ještě neuvědomovala, že jí tahle kulturní průprava vytváří tu nejlepší přípravu na život v „podzemí“. Dokázala se s lidmi bavit a žertovat v polštině bez typického židovského akcentu. I když Renia vynikala a integrovala se do polské společnosti, neznamenalo to, že do ní byla zcela začleněná. Když ji při slavnostním předávání akademického diplomu vyvolávali z řady, hodila po ní jedna ze spolužaček „penál“ a trefila ji do čela. Tahle událost v ní navždy zanechala stopu. Takže, byla „in“, nebo „out“? Zdolávala překážky, které Židé museli překonávat po celá staletí. Stála na obou jejích stranách a stejně jako předci musela řešit otázku „polsko-židovské identity“.

Polsko se od svého založení vyvíjelo. Jeho geografické hranice se stále měnily a spolu s nimi procházelo změnami také jeho etnické složení – jak na jeho území proudily nové komunity lidí. Židé ve středověku se do Polska stěhovali, protože představovalo bezpečné útočiště – na rozdíl od západní Evropy, odkud odcházeli kvůli pronásledování. Často bývali vyhošťováni. Židům v tolerantní zemi s ekonomickými příležitostmi se ulevilo. „Polin“, hebrejské jméno pro Polsko, je složené ze slov „Po“ a „Lin“, což znamená „Tady zůstaneme“. Polin jim nabízel relativní svobodu a bezpečí. A také budoucnost.

Na minci z počátku dvanáctého století, vystavené v muzeu dějin polských Židů ve Varšavě (POLIN), jsou vidět písmena v hebrejštině. Židé mluvící jidiš byli už tehdy velkou minoritou – integrovanou do polské ekonomiky. Pracovali jako bankéři, pekaři a také exekutoři. Polsko bylo na začátku republikou, jehož ústava byla ratifikovaná v přibližně stejné době jako americká. Moc krále byla omezena parlamentem voleným úzkou vrstvou šlechty. Židovské komunity a šlechtice spojovaly vzájemné dohody: panstvo chránilo Židy, kteří se usadili v jeho městech, a zaručovalo jim autonomii a náboženskou svobodu; Židé na oplátku platili vysoké daně a vykonávali činnosti, které křesťanští Poláci vykonávat nesměli – poskytovali například úvěry a kapitálové půjčky.

Varšavská konfederace z roku 1573 je prvním evropským dokumentem, který ze zákona stvrzuje náboženskou toleranci. Přestože byli Židé oficiálně integrovaní do polské kultury a sdíleli filozofii, folklor a styl oblékání, jídla a hudby, cítili se odlišní a ohrožení. Mnoho Poláků neschvalovalo ekonomickou svobodu Židů, kteří dále pronajímali celá města patřící šlechtě a polští nevolníci nesnášeli vládnutí svých židovských domácích. Katolická církev rozšiřovala nenávistné a nesmyslné lži, že Židé vraždí křesťany – zejména děti – a jejich krev jim slouží k náboženským rituálům. Vedlo to k útokům na Židy, které čas od času přerostly v rozsáhlé vzpoury a vraždění. Židovskou komunitu to semklo. Sílu a jistotu hledala ve svých zvycích. Mezi Židy a Poláky existovaly napjaté vztahy, ale jejich kultury se v průběhu staletí navzájem ovlivňovaly. Vezměte si například chléb chala: měkký chleba obohacený vejci – posvátný symbol židovského Šabatu. Takové bochníky chleba pečou i Poláci, říkají jim chalka a na Ukrajině ho znají jako kalach. Už nikdo nezjistí, kdo ho začal péct první. Tradice se vyvíjely souběžně, společnosti se proplétaly – spojené (hořko)sladkým leskem.

Koncem osmnáctého století se však Polsko rozpadlo. Jeho vláda nebyla stabilní, zemi současně napadaly Německo, Rakousko i Rusko a dělily si ji mezi sebe. Každé ze tří částí vládl jiný okupant a každý do Polska přinesl své vlastní zvyky. Poláky sjednocoval nacionalismus a touha po svobodě. Jazyk i literaturu se jim podařilo zachovat. Pod vládou okupantů se polští Židé změnili: ti němečtí se naučili dolnoněmčinu a vyvinuli se ve vzdělanou střední třídu, zatímco Židé pod vládou Rakouska (v Haliči) trpěli příšernou chudobou. Většině Židů v Polsku však vládlo Rusko – říše panující na základě ekonomických a náboženských dekretů, kterými ovládala většinu pracujícího obyvatelstva. Hranice země se měnily. Například Jędrzejów patřil nejprve do Haliče, později ho zabralo Rusko. Židy to znejisťovalo – zejména z finančního úhlu pohledu. Měnící se zákony ovlivňovaly jejich živobytí.

Během první světové války bojovali proti sobě všichni tři okupanti – na domácím kolbišti. Navzdory statisícům ztracených životů a zdecimované ekonomice vyšlo Polsko z války vítězně. Ustavila se „druhá republika“. Sjednocení Poláci museli přestavět svá města a také znovu vybudovat svou identitu. Politická scéna byla rozdvojená. Dlouhotrvající nacionalistické touhy vyústily v protichůdné tendence. Na jedné straně stáli nostalgičtí monarchisté, kteří volali po obnovení starého pluralistického Polska: státu sjednocujícího více národů. (Čtyři z deseti obyvatel nové země patřili k minoritám.) Na druhé straně se projevovala představa Polska jako národnostního státu – etnicky čistého. Nacionalistické hnutí zastávající myšlenku „polské čistoty“ rychle získávalo podporu. Tenhle politický program souvisel s pomlouvanými polskými Židy, kterým byla dávána za vinu chudoba země a její politické problémy. Polsko se z první světové války a z následných konfliktů se sousedy nikdy úplně nevzpamatovalo. Židé byli obviňováni z toho, že jsou na straně nepřítele. Tohle pravicové křídlo propagovalo novou identitu Poláků definovanou zejména heslem: „Židy ne“. Nebrali v potaz, že Židé žili v tom prostoru po generace, nehledě na obecně platná lidská práva. Tahle strana nadšeně převzala nacistickou rasovou teorii. Podle ní se Žid nikdy nemůže stát Polákem.

Ústřední vláda prosadila „nedělní zákon klidu“ a diskriminovala Židy ve sféře veřejné zaměstnanecké politiky. Její vedení však nebylo stabilní. Jen o několik roků později – v roce 1926 – se po státním převratu k moci dostal Józef Piłsudski, který představoval neobvyklou směsici monarchisty a socialisty. Bývalý generál a státník bojoval za multietnickou zemi. Ačkoli nepomáhal konkrétně Židům, cítili se v době jeho poloautoritativního režimu bezpečněji než za předchozí vlády.

Piłsudski však měl množství odpůrců, a když v roce 1935 zemřel, Renii bylo zrovna jedenáct roků. Nacionalistické pravicové křídlo polské politiky snadno převzalo kontrolu nad zemí. Jejich vláda byla proti přímému násilí a pogromům (které se stejně vyskytovaly), přesto však podporovala bojkot židovských obchodníků. Církev odsuzovala nacistický rasismus, ale současně povzbuzovala protižidovské nálady. I polští studenti na univerzitách zastávali pozice Hitlerovy rasové teorie. Prosazovaly se etnické kvóty a židovští studenti byli posílání do „ghett“ – zadních lavic v posluchárnách. Je ironií, že právě Židé měli ze všech skupin nejtradičnější polské vzdělání. Mnoho z nich mluvilo polsky (někteří výlučně) a židovské noviny četli v polštině.

Rostoucí antisemitismus zaznamenalo ve třicátých letech dokonce i tak malé město jako Jędrzejów. Projevoval se pomluvami i rvačkami s rasistickým podtextem, bojkotem židovských obchodníků a stávalo se, že ráno našli výkladní skříně svých obchodů rozbité. Renia strávila mnoho večerů u okna na stráži – v obavě, že by protižidovští chuligáni mohli vypálit jejich dům a ublížit rodičům, za něž vždycky cítila odpovědnost.

Známá komediální dvojice Dzigan a Schumacher vystupující v jidiš měla ve Varšavě svůj vlastní kabaret, kde ve svých představeních poukazovala na antisemitismus. V tajemně prorocké humorné scénce „Poslední Žid v Polsku“ vykreslili Polsko jako zemi, která najednou Židy postrádá, když se její ekonomika a kultura ocitají v troskách. Navzdory rostoucí nesnášenlivosti, nebo možná v důsledku „diskomfortu“ a touhy po příznivější realitě, zažili v té době Židé zlatou dobu kreativity v literatuře, poezii, divadle, filozofii, sociálním hnutí, náboženské oblasti a vzdělávání. Na všem se podílela i rodina Kukielků.

Polská židovská komunita oplývala množstvím politických názorů a každý z nich hledal jinou cestu a odpověď na xenofobní krizi. Sionisti ztratili z pocitu druhořadých občanů trpělivost a Renia často slyšela svého otce mluvit o nutnosti přestěhovat se do židovské vlasti, kde se Židé mohou rozvíjet jako lidé a nebudou svazováni jako třída nebo kvůli svému náboženství. Sionisty vedli charismatičtí intelektuálové, prosazující jako jazyk hebrejštinu. S jinými stranami se zásadně neshodovali. O menší diskriminaci se zasazovala náboženská strana, oddaná Polsku. Se Židy se má zacházet jako se všemi ostatními občany. Mnoho komunistů prosazovalo asimilaci a stejný názor zastávala i vyšší třída. Nejsilnější židovskou stranou se časem stal Bund – svaz pracujících, socialistické uskupení, které podporovalo židovskou kulturu. Členové Bundu byli nejoptimističtější a věřili, že Poláci se „proberou“ a zjistí, že antisemitismus problémy země nevyřeší. Diasporický Bund trval na tom, že Polsko je domovem Židů a mají zůstat tam, kde už žijí, dál mluvit jidiš a požadovat svá práva a místo na slunci. Bund organizoval jednotky sebeobrany – s odhodláním v zemi setrvat. „Naše země je ta, kde žijeme“. Po-lin.

Bojovat, nebo odejít? Věčná otázka.

* * *

Jak Renia dospívala, je pravděpodobné, že doprovázela starší sestru Sáru na různé akce mládeže. Sára se narodila v roce 1915, byla tedy o devět roků starší než Renia, pro niž představovala jednu z hrdinek dětství. Tmavé pronikavé oči, jemné rty stále vykrojeny v úsměvu, vševědoucí intelektuálka, bystrá a energická. Renia samozřejmě vnímala její přirozenou autoritu. Snadno si představíme, jak sestry kráčí bok po boku, energicky klapou podpatky, obě vyšňořené podle poslední módy: s barety, na sobě blejzry, do půli lýtek nařasené sukně, s účesem nakrátko a vlasy sponkou dozadu úhledně stažené. Renia byla sladěná od hlavy k patě a tenhle styl si udržela po celý život. Meziválečnou módu v Polsku ovlivnila ženská emancipace a Paříž. Šperky, krajky a kožešiny nahradily krátké praktické účesy a pohodlný styl. Make-up byl výrazný, tmavé oční stíny a zářivě rudé rtěnky. Zkracovaly se účesy i sukně. („Člověk by málem spatřil celou botu!“ napsal v té době satirik.) Na fotografii ze třicátých let má na sobě Sára nízké tenisky se zesílenou patou, které umožňovaly dlouhé pochody. Bylo to nezbytné, protože ženy v té době neustále chodily, cestovaly na dlouhé vzdálenosti do práce i školy. Samozřejmě pěšky. Když sestry vešly do místnosti, nepochybně se na ně upřely všechny páry přítomných očí.

Rostoucí antisemitismus a chudé poměry meziválečného období způsobily židovské mládeži kolektivní depresi. Cítili se vyčleněni ze své země a ve srovnání s předky hleděli do budoucnosti s nejistotou. Židy nepřijímali do skautské organizace, a tak se stovky tisíc mladých sdružovalo v mládežnických organizacích různých politických stran. Tyhle organizace ukazovaly směr a existenční naději do budoucna. Mladí Židé v Jędrzejówě se podíleli na rozmachu mládežnických hnutí. Na některých dobových fotografií mají na sobě členové tmavé barvy a se zkříženýma rukama se tváří vážně jako intelektuálové; na jiných je vidíme venku v otevřené krajině, v rukou hrábě, s napjatými svaly, opálené a plné života.

Sára byla stejně jako její otec sionistka. Na rozdíl však od Mošeho byla členem Svobody – skupiny patřící do hnutí sekulárních sionistických socialistů. Ti věřili ve vlast, ve které budou žít pohromadě, mluvit hebrejsky a prožívat pocit sounáležitosti. Věřili, že existuje vlast, kam patří. Pořádali debaty a čtení a cenili si i fyzických vlastností, čímž se veřejně distancovali od mýtu o lenivém židovském intelektuálovi, a rozvíjeli svou osobnost. Manuálně pracovali a nejdůležitější pro ně bylo přispívat ke společným zdrojům. Idealizovali si práci na půdě; zemědělská soběstačnost šla ruku v ruce se společenskou i osobní svobodou.

Existovalo několik mládežnických sionistických skupin – některé zaměřené intelektuálněji nebo sekulárně, jiné se věnovaly charitě, veřejné podpoře a realizaci myšlenek rasové plurality – všechny ovšem uznávaly tradiční polské hodnoty vlastenectví, hrdinství a osobní oběti a dodávaly jim židovský kontext. Svoboda se soustřeďovala na sociální aktivity a, což je ojedinělé, získávala příslušníky dělnické třídy mluvící jidiš. Skupina zřizovala letní tábory, výcvikové tábory (hachšara) a komunální farmy (kibucy) jako přípravu na emigraci. Učili se tvrdě pracovat a spolupracovat – často k údivu rodičů. Nejen Moše lamentoval kvůli tomu, že „kamarádi“ mají přednost před vlastní rodinou. Vůdci hnutí zastávali roli vzorů – téměř plnili funkci náhradních rodičů. Na rozdíl od skautu nebo sportovních organizací pronikala tahle hnutí mládeže do všech součástí života svých členů; bylo to fyzické, emocionální a duchovní „cvičiště“. Mladí lidé sami sebe vnímali jako závislé na skupině.

Sára zastávala názor o sociální rovnosti a spravedlnosti a zajímalo ji hlavně poradenství dětem. Muzeum bojovníků ghetta vlastní několik fotografií z výcvikového tábora v Poznani z roku 1937. Na jedné stojí Sára zpříma před sochou a má na sobě dobře padnoucí šaty s vysokým kolárkem, klobouk módně na stranu, drží knihu, je vážná a působí odhodlaně. Patřil jí moderní svět a bylo na ní, aby se do něj zapojila.

Ženy v Polsku zastávaly jak tradiční, tak progresivní role. Motivovala je pozitivistická filozofie a vzdělání. Po první světové válce také tlak, aby šly do práce. V nové republice byla základní škola povinná i pro děvčata. Studentkám se otevřely univerzity. Polské ženy mohly hlasovat už od roku 1918 – dříve než ve většině západních zemí.

V západní Evropě patřily židovské rodiny převážně ke střední třídě a byly svázané širšími zvyky buržoazie. Ženám bylo vyhrazené místo především v domácnosti. Na východě však byla většina Židů chudá a měli těžké živobytí. Ženy pracovaly mimo domov – zejména v náboženských kruzích, ve kterých bylo pro muže přijatelnější studovat spíš než se lopotit prací. Židovské ženy byly zapojené ve veřejné oblasti: v roce 1931 patřilo 44, 5 procent židovských mezd ženám, ačkoli ty vydělávaly méně než muži. Do manželství se obvykle vstupovalo až kolem třiceti – hlavním důvodem byla chudoba. Stav vyústil v nižší plodnost a ženy na pracovištích. Rovnováha mezi prací a osobním životem se v mnoha ohledech podobala dnešním genderovým normám.

Už před staletími bylo židovským ženám poskytnuto „právo vědět a znát“. Vynález knihtisku vedl k rozšíření knih psaných jidiš a hebrejsky i pro ženy-čtenářky; náboženská pravidla dovolovala ženám účastnit se bohoslužeb; nová architektura synagog zahrnovala i ženskou přístavbu. Z židovských žen se teď stávaly básnířky, psaly romány, obchodovaly, stávaly se z nich právničky, lékařky a zubařky. Na univerzitách tvořily Židovky značné procento studentek. Zapisovaly se především na humanitní a vědecké programy.

Zatímco sionistické politické strany nebyly zcela určitě „feministické“ – ženy v nich nezastávaly veřejné pozice. Tak například v socialistickém mládežnickém hnutí se však mladé ženy realizovat mohly. Jedna ze skupin, Mladá garda, do které patřil i Reniin bratr Cvi, přišla s nápadem „důvěrné skupiny“ s duální vedoucí strukturou. Každou sekci vedl muž a žena. Vedoucí postavou byl „Otec“, který vyučoval, „Matka“ zastávala emoční sféru; oba měli stejnou moc a navzájem se doplňovali. V tomto rodinném modu byli „jejich děti“ jako sourozenci.

Tyhle skupiny mládeže studovaly Karla Marxe a Sigmunda Freuda, stejně jako ženské revolucionáře Rosu Luxemburgovou a Emmu Goldmanovou. Otevřeně nabádaly k emocionálním diskusím a analýzám mezilidských vztahů. Jejich členům bylo převážně necelých dvacet – ve věku, kdy je mnoho žen dospělejších než muži a z toho vyplývala i jejich organizační role. Ženy vedly lekce sebeobrany; vedly je k sociálnímu uvědomění, aby bývaly rozvážné a mentálně silné. Zastřešující organizace he-Chaluc („Průkopník“), která zahrnovala několik sionistických skupin mládeže a organizovala zemědělský „trénink“ směřující k „průkopnickému“ životu v Palestině, měla plán B pro stav nouze, když by nastalo povolání do polské armády, kam brali i ženy. Na nesčetných fotografiích mládeže třicátých let stojí ženy vedle mužů a mají na sobě podobné tmavé kabáty a opasky nebo pracovní kalhoty a mužské kalhoty; v rukou také drží kosy jako trofeje a srpy jako meče – připravené na tvrdý život a manuální práci.

Sára byla oddaná „socialistická sionistka“. Prostřední ze sester Bela se také připojila ke Svobodě a Cvi mluvil plynně hebrejsky. Renia byla na vstup do strany příliš mladá, ale od raného mládí vstřebávala postoje a vášně svých sourozenců. Snadno si umíme představit, jak s nimi chodila na schůze, sportovala s nimi a účastnila se různých slavností – malá sestřička přilepená na starší sourozence vstřebávala veškeré dění s doširoka otevřenýma očima.

V roce 1938 jí bylo čtrnáct a právě dokončovala základní školu. Rozhodovala se, co dál. Menší skupina židovských studentů pokračovala na střední koedukované oblastní škole v Jędrzejówě, ale ona tam nechtěla. Do jisté míry to dávala za vinu antisemitismu; vysvětlovala to také tak, že musí vydělávat peníze, spíš než chodit dál do školy. Mnoho mladých žen se v memoárech z té doby zmiňuje, že měly ambice stát se zdravotními sestrami, a dokonce lékařkami. Renia však hledala zaměstnání v kanceláři. Roli v tom možná hrála převládající tradice Jędrzejówa, možná ještě víc její potřeba vydělávat. Zapsala se do stenografického kurzu a doufala, že se vydá na dráhu kancelářské úřednice. V té době netušila, že se v brzké době pustí do velmi odlišné práce.

* * *

Skupiny mladých organizovaly letní aktivity. V srpnu 1939 se mladí socialističtí sionisté shromáždili na táborech a sympoziích, kde se tancovalo, zpívalo a také studovalo a četlo, sportovalo, spalo „pod širákem“ a vedly se nesčetné semináře. Diskutovali o čerstvě vydaném britském dokumentu White paper (MacDonaldova bílá kniha, pozn. překl.), kterým se limitoval počet židovských přistěhovalců do Palestiny. Zvažovali, kam přesídlit, a zoufale chtěli pokračovat v realizaci svých kolektivních ideálů, aby zachránili svět. Letní programy skončily a 1. září se všichni vrátili domů. Nastal přechod z „nově zvolené rodiny“ do rodiny, ve které se narodili. Změnu představoval i konec léta a nástup do školy. Zelená barva přírody se změnila v okrové odstíny města, teplý vánek léta vystřídal chlad přicházejícího podzimu. Dali sbohem venkovu a vrátili se do měst.

A také to byl den, kdy Hitler vtrhl do Polska.

KAPITOLA 2

Od ohně k ohni

Renia

ZÁŘÍ 1939

Pověsti se šířily rychlostí vystřelených nábojů. Nacisti zapalují domy, rabují, vylupují oči, vyřezávají jazyky, vraždí novorozeňata a ženám odřezávají prsa. Renia nevěděla, co si myslet, čemu má věřit. Jako všichni ve městě věděla, že do Jędrzejówa přicházejí Němci. A věděla, že jdou po Židech. Nad rodinami se snesl temný mrak strachu, nastalo tornádo paniky. Nikdo nevěděl, kam má jít. Lidé se doma zamykali, zavírali okenice. Sbalili si zavazadla. Mezi městy se pohybovaly masy lidí. Civilisté a jejich děti kráčeli společně s ustupujícími kolonami polských vojáků. Přestaly jezdit vlaky.

Podobně jako řada sousedů i Kukielkovi se vydali na východ do Chmielniku – podobného městečka, jako bylo to jejich, jen na opačné straně řeky Nida. Věřili, že tam budou mimo dosah Němců. Věřili, že polská armáda město udrží ve své moci. Kukielkovi měli v Chmielniku příbuzné. S sebou si nevzali skoro nic. Vpluli do davu a dali se na pochod. Pěšky.

Po délce téměř čtyřicetikilometrové silnice se válela těla lidí a také dobytka – oběti neustálých útoků nacistického letectva. Němci shazovali bomby na všechny strany. Renia se dusila nažluklým zápachem, každou chvíli upadla na zem, ležela s rukama a nohama od sebe, ale v kulisách hořících vesnic si brzy uvědomila, že bezpečnější bude stát na místě. Záchranou byla nehybnost. Další výbuch a pak se jedno letadlo sneslo až k zemi a pokropilo zemi kulometnou dávkou. Slyšela jen svist střel – a pak také malé děti. Později vzpomínala, jak je matky tiskly k sobě. Vraždění pokračovalo. Lidé klopýtali, nemluvňata a batolata, která přežila, vřískala „k nebesům“. Peklo na cestě do Chmielniku trvalo celý den a noc.

Renia však ihned pochopila, že v Chmielniku je nečeká spásné nebe. Město se proměnilo v sutiny, z nichž se polomrtví a bombami popálení lidé vlekli pryč. Tihle měli ještě štěstí, že přežili. Ukázalo se, že obyvatelé Chmielniku prchali do Jędrzejówa – v naději, že tam najdou bezpečí. „Všichni se snažili uniknout z rozpálené pánve a přitom prchali do ohně,“ napsala později Renia.

Chmielnik očekával brutalitu, o které přicházely zvěsti jako noční můry: nacisti zabrali Jędrzejów a bez milosti stříleli do lidí. Pak přivedli na náměstí, barevné a rušné centrum života, deset Židů a zastřelili je. Pro výstrahu jiným místním Židům, kteří by se chtěli vzepřít. Obyvatelé Chmielniku věděli, že jsou na řadě.

Lidé si však mysleli, že nebezpečí hrozí jen mužům, a nikoli ženám a dětem. Tak tomu bylo v předchozích válkách. Mnoho židovských chlapů, včetně Mošeho – otce Renii –, uprchlo z města k řece Bug, kam mezitím postoupili Sověti. Doufali, že se zachrání na venkově. Renia později napsala, že výkřiky a pláč osamocených žen pak byly nesnesitelné. Jen těžko si můžeme představit, jakou hrůzu prožívala, když odcházel její tatínek. Na jak dlouho a kam?

Renia zaslechla, že si bohatí lidé z Chmielniku najali koně a uprchli do Ruska. Domy zůstaly prázdné.

Co následovalo, nebylo překvapivé. Přesto hrůzostrašné. Renia jednou v noci uviděla přijíždět zdálky německé tanky. Všimla si, že se jim jeden člověk postavil. S hrdostí registrovala, že je to malý židovský kluk, který jako jediný měl dost odvahy. Pálil na ně z pušky, ale nacistické střely ho rozsekaly na kousky. Renia zaznamenala, že nacisti obsadili město během deseti minut. Vtrhli do domů, kde rabovali, v restauracích kradli jídlo a brali i hadry, aby omyli své koně. Brali všechno, co se jim hodilo.

Renia nakukovala ven škvírou v podkroví, kde se s rodinou ukrývali. Viděla ulice osvětlené hořícími domy. Lidé se krčili v podkrovích a sklepích, dveře zabarikádované, okna zavřená. Renia slyšela neustálý rachot samopalů, padajících zdí, sténání, křik a pláč. Natahovala krk a snažila se spatřit něco jiného, ale kam dohlédla, město zachvátil oheň.

A pak klepání na vrata domu. Byla to železná brána vyztužená železnými vzpěrami. Německé vojáky neodradila. Rozbili okna. Renia uslyšela kroky. Rychle a potichu vytáhli žebřík na půdu. Renia slyšela, jak Němci dole prohrabávají dům. Zadržovala dech.

Konečně ticho. Nacisti odešli.

Na rozdíl od domovů mnoha jejich sousedů, jejichž domy byly vyrabovány a muži a chlapci z nich byli vyvedeni ven a zastřeleni. Kukielkovi byli pro tuto chvíli v bezpečí. Na rozdíl od nejbohatších Židů v Jędrzejówě, kteří byli zamčeni ve velké synagoze a ta polita benzinem a zapálena. Na rozdíl od dalších lidí, kteří vyskakovali z oken hořících budov a do nichž se ještě ve vzduchu trefovaly náboje nacistů. Rodinu Renii neobjevili. Teď ještě ne.

V devět hodin příštího rána otevřeli dveře. Renia opatrně pozorovala napáchané škody. Čtvrtina obyvatel Chmielniku, z nichž bylo na osmdesát procent Židů, byla upálena zaživa nebo zastřelena.

Měli za sebou první noc.

* * *

Deset dalších dní si Renia zvykala na novou realitu. Žízní trpícím Židům bylo zakázáno vycházet ven pro vodu. Ulice páchly rozkládajícími se mrtvolami. Potom však Němci slíbili normální poměry. Slíbili, že nebudou zabíjet, pokud je lidé budou poslouchat. Obnovil se běžný život, lidé pokračovali v práci. Nastala však bída. Chleba – teď šedivá, tvrdá a hořká věc – byl jen na příděl. I když byla většina pekařů židovské národnosti, nacisti vrátili Židy do práce. Po celou tu hroznou dobu byla Renia převážně zachmuřená. Milovaný čas radostných jarních slavností Pesachu a Šavuotu byl nenávratně pryč. Proměnil se ve smutek podzimu, úpěnlivé prosby, zpovědi a půsty. Z čeho teď upéct sváteční chléb chala?

Hned poté, co se vrátil její otec, naštěstí společně s dalšími muži, přesunula se rodina do jiného města. Zjistili však, že je to tam stejně nebezpečné jako v Chmielniku. Kukielkovi se nakonec rozhodli vrátit do Jędrzejówa. Při celodenním pochodu zpátky domů „v místech, kde jsme předtím viděli polské vojáky utíkat z boje, hladové a potrhané, tam jsme se teď dívali na arogantní a pyšnou německou armádu“, zapsala si Renia.

Renia zaznamenala, že „netrvalo dlouho a zjistili jsme, jací Němci jsou“. Nacističtí okupanti odvlekli a vyvraždili židovskou inteligenci a popravovali skupiny mužů obviněných z držení zbraní. Nastražili pistoli nebo pušku do velkého domu plného převážně židovských nájemníků a pak, jako trest za držení té pistole, odvedli z každého bytu jednoho muže. Nařídili, aby byl každý místní Žid přítomný popravě. Nacisti pak nechali těla těch nevinných lidí viset celý den na stromech hlavní ulice. Tahle poklidná hlavní tepna města dostala krvavou ránu a už nikdy nebyla jako dřív.

KAPITOLA 3

Cesta k ženskému odboji

Cvija a Frumka

PROSINEC 1939

Na Nový rok se Cvija Lubetkinová nacházela na severovýchodě Polska, zrovna poblíž Czyżewa – města zničeného předchozími boji. Studený vzduch jí svíral tváře. Ve tmě se škrábala vinoucí se stezkou po pás ve sněhu. Krok za krokem, se zmrzlou bradou. Na každém rohu, v každé zatáčce, mohl nastat konec. Cvija byla mezi ostatními jediná žena, jediný Žid. Polské studenty pašoval přes sovětsko-německé hranice převaděč. Ostatní doufali, že pokud je chytí, budou to raději Němci než sovětští bolševici, které neměli rádi. Cvija se však „třásla strachy v představě, že je chytí nacisti“. S rozbřeskem se dostali na německé území.

Cvija se vrátila zpátky do svého „starého Polska“.

Sen většiny Židů představoval útěk před nacistickou okupací. Cvija se však vrátila.

Zatímco Renia poznávala hrůzy nacistické okupace v Jędrzejówě, nová komunita s avantgardními ideály – ta, která jí nakonec změnila život – se rozvíjela v jiných částech Polska. Židovské mládežnické hnutí navzdory válce neustrnulo. Když se v září 1939 kamarádi vrátili z letních táborů, jejich hnutí se nerozpadla, ve skutečnosti ještě zesílila. Neustále se přemisťovali a transformovali své mise pod vedením několika odvážných a nadšených mladých lídrů. Mnoho z nich mohlo snadno uprchnout, ale neudělali to. Zůstali, nebo se dokonce vrátili domů, a nejspíš tak formovali celé polské židovstvo.

* * *

Jedním z těch lídrů byla Cvija – plachá a vážná mladá žena, narozená v roce 1914. Pocházela ze nižší středostavovské a nábožensky založené rodiny z malého města Byten, ve kterém byla osvětlená jediná ulice. Rodiče chtěli, aby se začlenila do polské společnosti a poslali ji na polskou státní základní školu. Patřila také k oblíbeným žákům učitele odpolední školy. Vyučování probíhalo hebrejsky a ona mluvila plynně oběma jazyky. Cvija byla chytrá, měla excelentní paměť a ze všech šesti sourozenců právě v ni její otec nejvíc věřil. Místo střední školy nastoupila do obchodu se smíšeným zbožím. Nadchli ji ideály Svobody, žila rovnostářskou filozofií a otázkami rovnosti pohlaví. Brzy začala nosit plandavé oblečení a koženou bundu – typické oblečení socialistů. Když se vrátila z kibucu, kde byla proti vůli rodičů, málem ji nepoznali.

Díky vášni pro sionismus a socialismus, sebekontrole a etické práci se Cvija (v hebrejštině to znamená „gazela“) v hnutí rychle vypracovala a navzdory své ostýchavosti a jisté nešikovnosti ji brzy povýšili do vedoucích rolí. (Její rodina ji dříve nutila, aby návštěvám přednášela proslovy – ve stoje na židli v kuchyni. Vždycky zrudla a sotva ze sebe vypravila slovo.) Když jí bylo jednadvacet, poslali ji vést kibuc v Kielcích, se kterým byly problémy. Tamní komunitu tvořilo mnoho hochštaplerů, kteří chtěli odjet do Izraele, ale neschvalovali principy Svobody. Uspěla a všichni viděli, jak tvrdě pracovala. V té době taky zažila romantický vztah, když se seznámila se Šmuelem.

Byl jejím prvním přítelem. Cvija, přísná na ostatní i na sebe, se nebála střetu a vždycky mluvila pravdu. Emoce, včetně pochybností o sobě, nedávala najevo – nikdy nepronikly navenek skrz tvrdou masku. Proslula lehkostí, s níž řešila spory ostatních, vzbuzovala respekt dokonce i u těch, které deptala upřímností. Každý večer, když vyřídila administrativní povinnosti, připojila se ke kamarádkám a pomáhala jim v prádelně nebo s pečením chleba v troubě. Trvala na tom, že vyzkouší i mužské práce – jako třeba pokládání železničních kolejí. Jednou sama odrazila útok chuligánů, kteří se posmívali kamarádům. Nebojácně se jim postavila s holí v ruce, až raději utekli. Cvija byla „velká sestra“ – zodpovědná za celou rodinu.

Povýšili ji do funkce koordinátora židovských svazů celého Polska. Přestěhovala se do Varšavy. A s ní i Šmuel. Britská „bílá kniha“, která silně omezovala přistěhovalectví Židů do Palestiny, dala její práci ještě větší smysl. Mladí doufali, že emigrují, ale teď ztráceli víru. Díky ní pokračovali v přípravě v kibucech. Pokračovala v podpoře vzdělávacích programů a snažila se pro ostatní získávat další a další dodatečná víza. Její vůdčí postavení v Polsku ji v srpnu 1939 přivedlo do Švýcarska, kde svou zemi reprezentovala na jedenadvacátém sionistickém kongresu delegátů z celého světa. Ženevu si užívala. Ráda se procházela elegantními ulicemi, líbili se jí krásně střižené trávníky, obchody s výkladními skříněmi, pěkně oblečené ženy. „Pokud bych někdy napsala román, jeho titul by zněl Z Bytenu do Ženevy,“ řekla o svém pobytu ve Švýcarsku. Město u jezera ji uchvátilo, ale navzdory tomu toužila čtyřiadvacetiletá Cvija vrátit se ke svým žákům, chudým dětem a dál je učit, jak naplnit život. Delegáti kongresu vnímali, jak těžké časy nastanou; mnozí z nich využili Švýcarsko jako startovací dráhu z Evropy. Cviji dali speciální povolení k okamžitému vycestování do Palestiny. Vyhnula by se blížící se válce. Nevyužila ho.

Francie uzavřela hranice, na silnicích vznikly zátarasy. Vlaky začaly jezdit po jiných trasách. Cvija se jen obtížně vracela do Polska, ale 30. srpna se jí podařilo dorazit do Varšavy. Právě v den zahájení Hitlerova tažení. V prvních dnech válečného chaosu cestovala z jednoho hospodářství a seminárních středisek hnutí do druhého, aby zajistila jejich uzavření. Nastal čas pro plán B. Společně s dalšími kolegyněmi se postavila k jeho kormidlu.

Polská armáda však rychle ustupovala a plán vzal za své – podobně jako řada jiných v důsledku rychle se měnící politické reality. Cviji a jejím kamarádům řekli, ať se přesunou na východ za řeku Bug na ruské území. Byl to stejný směr, kterým prchala rodina Renii. Několik měsíců se polská hnutí usadila ve městech, kde vládli Sověti. Pro mladé tam panovala relativní svoboda. V době dramatických zvratů se skupiny zorganizovaly do pevnějších jednotek. Cvija se starala, aby Svoboda zůstala věrna svým ideálům, a současně se učila orientovat v nových poměrech. Na území ovládaném Sověty to znamenalo vzdorovat zvyšujícímu se protináboženskému a protižidovskému tlaku. Nová taktika: rychle se přeorientovat na nový modus operandi, když vnější okolnosti udělaly salto.

Nejpozději v listopadu 1939 se v sovětské sféře aktivizovaly tucty organizací Svobody. Pokračovaly v propagaci sionismu, socialismu a „průkopnických“ (podle organizace he-Chaluc, pozn. red.) hodnot. Ze čtyř hlavních lídrů byly dvě ženy: Cvija se starala o komunikaci a zpravodajství, Sheindel Schwartzová o vzdělávací aktivity. Sheindel se romanticky zamilovala do třetího z vůdců Icchaka Cukiermana, kterému se říkalo Antek.

Cvija sídlila ve městě Kovel. Objížděla přilehlé oblasti a dávala dohromady kamarády. „Jezdili jsme jako šílenci tváří v tvář neustálému smrtelnému nebezpečí a pokoušeli se kontaktovat kolegy ztracené na vzdálených místech,“ napsala později. Pomáhala kamarádům hledat obživu a také nacházet útěchu. Vyhledávala místa, kudy by se dalo uniknout, a zajišťovala ilegální odchod lidí do Palestiny přes Rumunsko. Ačkoli ji nadřízení odmítali dovolit prosazovat v hnutí socialistické sionistické cíle, Cvija vytrvala. „Bylo pro nás nemyslitelné vzdát se a nezahájit činnost „průkopnického“ hnutí také v podzemní.“

Svého přítele Šmuela poslala po jedné z únikových tras, které zorganizovala. Chytili ho však, uvěznili a zmizel. Cviju to zničilo, ale své soukromé pocity ovládla a do práce se ponořila ještě intenzivněji.

Bylo jí potřeba všude. Vážná Frumka, která se už dřív vrátila do Varšavy, aby tam vedla mládežnické hnutí, poslala vedení Svobody žádost, aby její drahou přítelkyni Cviju také „převeleli“ do Varšavy. Ona bude tím nejlepším člověkem pro jednání s nacistickou vládou. Každý z vyšších představitelů hnutí z Varšavy uprchl. V životně důležitém hlavním městě zůstali jen druhořadí „kapitáni“ – jen chabě připravení vyjednávat a vycházet s německými orgány nebo s Poláky.

Kvůli narůstajícímu sovětskému ohrožení se Cvija měla přesunout do Vilniusu – města čerstvě pod kontrolou Litevců. Aby ji ochránili, vymysleli v hnutí tuhle alternativu. Vytrvale odmítala „tohle rozmazlování“ a trvala na tom, že pojede pomáhat do Varšavy zlepšovat životní podmínky mládeže, která přežívala v chaosu doby a zajišťovat vzdělávání v duchu he-Chaluc, prosazovat cíle sionistického hnutí pracujících. Jako obvykle se rozhodla sama a vrhla se po hlavě rovnou do ohně.

* * *

V poslední den roku 1939 se Svoboda sešla na konferenci, která trvala celou noc. Částečně to byl mejdan, částečně schůze podzemního hnutí. „Jedli jsme, popíjeli a byli veselí,“ vzpomínala Cvija později. „Přitom jsme debatovali o budoucnosti našeho hnutí.“ Ve lvovském bytě jednoho ze členů společně s ostatními hodovala – ten den si dopřáli čokoládu, párečky a černý chléb s máslem. Poslouchali lídry opakující nutnost zachovat sionistické myšlenky a celé židovstvo při životě i v časech sovětské a německé okupace Polska.

Té noci, navzdory žádosti Anteka, jednoho z vůdců hnutí – vysokého pohledného blonďáka, ke kterému měla stále blíže –, Cvija odjela: směrem do Němci okupované části Polska. Provázely ji obavy. Jak vydrží žít v poměrech nového režimu? Opouštěla své přátele, se kterými strávila poslední bouřlivé měsíce nebezpečnou prací. Zvykla si, že je na ně spolehnutí. Teď se od nich vzdalovala. Pociťovala smutek, ale současně odhodlání! Později o rozloučení napsala: „Vlak přisupěl k nástupišti, lidé se tlačili do vagonů a do duše se mi vkrádaly chmurné myšlenky. “ Vřelé stisky rukou, slzy. Vlak se dal do pohybu. Kamarádi byli pryč.

Podle plánu Frumky se Cvija tajně vracela na území ovládané nacisty. Prokřehlá, zmáčená padajícím sněhem pochodovala s několika studenty, kteří se snažili dostat domů. Když tahle skupinka dorazila do příhraničního města, jejich zdvořilé chování se změnilo. Na sovětské půdě byla jejich židovská kámoška přínosem, ale na nacistickém území se Cvija změnila v podřadného člověka. Na nádraží sledovali, jak Němci fackují skupinu Židů a nařizují jim, že nemohou zůstat ve stejné čekárně s Poláky a árijci. Také ve skupince Cviji se vynořily hlasy, že by měla odejít jinam, ale nereagovala na ně. „Zatnula jsem zuby a nepohnula se ani o centimetr.“ Cvija si musela vypěstovat nový typ vnitřní síly – schopnost držet hlavu zpříma i v okamžicích ponížení. Nastoupili do vlaku. Kupé se pohroužilo do tmy. Světlo nesvítilo. Každý se krčil, aby na něj bylo vidět co nejméně. Jeden člověk si povzdechl. Brutálně se na něho vrhla skupina Poláků. Obvinili ho, že „vzdychá jako Žid“. Vyhodili ho z vagonu.

Psal se teď rok 1940. Nový rok a úplně nová zkušenost být Židem – hrdost se změnila v ponížení. Jak se vlak loudal podél bulvárů a náměstí posetých zobajícími holuby k hlavnímu nádraží, uvědomila si Cvija, že přijíždí do úplně nové Varšavy.

* * *

Do Varšavy se Židé přistěhovali poměrně pozdě. Antisemitské zákony jim to ve středověku zakazovaly. Skoncoval s nimi až Napoleon. Jeho války financovaly Židé. Ve městě začaly vzkvétat židovské banky a v polovině devatenáctého století počet židovských obyvatel Varšavy vzrostl. Tehdy ji okupovali Rusové. „Progresivní“ Židé vytvořili v tomto zelenajícím se městě asimilovanou střední třídu. Žili na obou stranách řeky Visly, na jejíchž nábřežích pulzoval život. Městu dodával krásu středověký královský hrad.

Po roce 1860, kdy Židé z ruského teritoria, na kterém jim bylo dovoleno se usadit, směli přicházet také do města. Počet obyvatel prudce narůstal. Do roku 1914 Židé opanovali průmysl Varšavy a nakonec dostali svolení usadit se, kde chtějí. Dařilo se židovské kultuře – divadlu, vzdělávání, vydávaly se noviny, literatura a rostl i počet politických stran. Populaci tvořila jak městská chudina, tak bohatá kosmopolitní vrstva. Prosperující židovskou komunitu symbolizovala Velká synagoga – velkolepá budova postavená v roce 1878 byla v té době největší synagogou na světě. Navrhl ji přední varšavský architekt – s prvky ruského imperiálního slohu. Nešlo o tradiční modlitebnu. Hostila elitní kongregace. Na kůru hrávaly varhany, kázání probíhala v polštině. Výstavní budova byla symbolem židovské prosperity, schopnosti převzít jinou kulturu i tolerance Polska.

Varšava, jak ji Cvija znala, byla centrem veškerého předválečného života Židů v Polsku. Když do ní vtrhli nacisti, za svůj domov ji považovalo 375 000 Židů, tedy přibližně třetina obyvatel hlavního města. (Pro srovnání – v roce 2020 tvoří Židé zhruba 13 procent veškeré populace New Yorku.)

Cvija byla pryč sotva čtyři měsíce, ale vrátila se do úplně jiné reality: nežidovská Varšava a židovská Varšava byla dvě úplně jiná teritoria. Okamžitě si všimla, že po ulicích chodí jen Poláci. Antisemitské zákony vešly v platnost okamžitě po okupaci. Každý den přibývaly nové diskriminační vyhlášky. Židé už nesměli bez zvláštního povolení pracovat v „křesťanských“ továrnách ani jezdit vlaky. Na hlavních třídách města jste mohli zahlédnout jen několik Židů – a ti museli na rukávech nosit své „znamení hanby“. Chodili rychle – jejich oči těkali kolem, aby se ujistili, že je nikdo nepronásleduje. Cvija to sledovala se zděšením. Jak si na tohle má zvyknout? Pak ale pochopila, že Židé nosí ty pásky se vzdorem a skrytým opovržením vůči okupantům. To ji uklidnilo.

Ulice byly přecpané elegantními auty, drožkami a červenými tramvajemi. Cvija však raději chodila pěšky. Ráda přímo nasávala atmosféru dynamického města, které si pamatovala – jeho kavárny s terasami, květiny na balkonech domů a svěží parky, kde se procházely maminky nebo chůvy s dětmi v nazdobených kočárcích. Zaslechla pověsti o ruinách domů. Když se teď poprvé vydala do města a rozhlédla se kolem, věci vypadaly, až na pár bombami zničených budov, jako dřív. Poláci zaplňovali ulice, byznys kvetl jako obvykle. „Ve vzduchu bylo cítit cosi příjemného. Jako kdyby se nic nestalo,“ vzpomínala později. Jedinou změnu představovaly konvoje německých vojáků rozptýlených na ulicích mezi terorizovaným obyvatelstvem.

A pak Cvija došla do židovské čtvrti. Šla rovnou k budově, kde sídlilo vedení he-Chaluc. Našla tam hromadu sutin. Tady bylo jasně znát, že se časy změnily. Cvija vstupovala do nového světa, ve kterém se Židé ukrývají ve stínu, bojí se vyjít ven na čerstvý vzduch, drží se u zdí, aby nepotkali Němce nebo jakoukoli jinou příčinu pokoření.

Cvija však hledala jiné Židy – takové, kteří se „liší odvahou“. Namířila si to k číslu 34 do ulice Dzielna, kde před válkou bydlela spousta členů vedení Svobody. Tuhle ulici tvořily tří- a čtyřpatrové domy se dvory ve vnitrobloku. Vždycky to tam žilo. Cvija však zůstala stát jako opařená, když uviděla hustý dav stovek kamarádů, kteří přijeli do Varšavy z menších měst. Oni na ni také zírali v šoku. Nechápali, kde se tam vzala. Člověk zodpovídající za potraviny uspořádal na její počest večírek a vyhlásil „oficiální prázdniny“ – servírovaly se extra porce chleba a džemu. Cvija a Frumka se s láskou objaly, tiskly se k sobě a navzájem si vyprávěly zážitky z poslední doby. Předaly si informace o důležitých souvislostech nacistické okupace – a hlavně: řekly si, co musí dělat dál.

* * *

Úplně si umíme představit Frumku, jakou měla radost ze setkání se starou přítelkyní a důvěrnou kamarádkou Cvijou, která byla v posledních měsících vůdčí postavou hnutí Svoboda ve Varšavě. Dzielnu pomáhala přebudovat na rodinné sídlo, kde vládne naděje, vřelé vztahy a vášeň pro společnou věc – navzdory hrůzám nové doby.

Frumce Płotnické bylo tehdy pětadvacet, stejně jako Cviji. Narodila se v Pinsku – v intelektuálním prostředí převážně židovského města na východě. V rámci hnutí patřily k nejstarším. Frumka, s výraznými rysy, vysokým čelem a rovnými vlasy, byla prostřední ze tří dcer chudé rodiny hlásící se k chasidismu (židovské hnutí lidové zbožnosti vzniklé počátkem osmnáctého století v jihovýchodním Polsku, pozn. překl.) a vyznávající hodnoty rabína z Karlinu, mezi něž patřila přímočarost a snaha o dokonalost. Otec Frumky měl být rabínem, ale na radu svého rabína se stal obchodníkem, aby lépe uživil rodinu. Jenže nebyl rozeným obchodníkem, překupnictví mu moc nešlo. Rodiče si nemohli dovolit, aby Frumka studovala. Učila ji starší sestra Zlatka, která svým bystrým intelektem excelovala na gymnáziu. Zlatka věřila podobně jako její otec v komunismus. Tím si byli blízcí.

Frumka však měla blíž k matce. Byla jí podobná: pracovitá, oddaná a skromná. Jako horlivá sionistka se připojila ke Svobodě, když jí bylo sedmnáct. Své síly a schopnosti věnovala naplno hnutí. Od chudé dívky to byla oběť, pomoc od ní potřebovala také rodina. Ačkoli jí to hluboce analyticky myslelo, byla nepraktická a většinou se tvářila vážně. S lidmi se dostávala do konfliktů, měla problém udržet si přátelství a v hnutí se na nějakou dobu ocitla na vedlejší koleji. Bouřlivé emoce a také přirozený soucit však usměrnila do svých aktivit. Starala se o kamarády a trvala na tom, že kdo je nemocný, má zůstat ve výcvikovém táboře a nevracet se domů. Organizovala všechno od školních osnov po zásobování jídlem. Mladé ukázňovala, línější honila do práce a od místních zemědělců odmítala jídlo zadarmo. V době krize oslňovala neotřesitelnou morální pevností.

„Když o nic nešlo, schovávala se spíš v rohu, v kritických okamžicích se ovšem postavila do čela,“ napsal jeden z nadřízených. „Najednou odhalila skutečné vlastnosti a přínos, který byl větší než u kohokoli jiného; její morálka a vnitřní síla i schopnost analyzovat vždy vedly k akci. Frumka oplývala unikátní dispozicí mobilizovat svou kapacitu, analyzovat životní zkušenosti a spojit je s jemností, láskou a péčí až mateřskou.“ Další z přátel dodal: „Její srdce se nikdy nerozeběhlo rychleji kvůli maličkostem. Zdálo se, že čeká na velké okamžiky, které odhalí lásku ukrytou uvnitř.“

Frumku obvykle vídali zachumlanou ve vlněném kabátu v temném koutu místnosti. Naslouchala. Opravdu vnímavě naslouchala. Pamatovala si každý detail diskusí. Při jiných příležitostech se obracela ke všem svým „kouzelným akcentem“ – přátelsky znějícím lidovým jidiš. Jeden z kamarádů vzpomínal na její spontánní řeč o „strachu židovské dívky, která sice nalezla svou cestu, ale zatím nenašla mír v srdci“. Přímočarostí a upřímností si získala každého. „Ruměnec na její tváři se měnil v oheň.“ Společně prožité časy v Białystoku zaznamenal jeden z přátel a vzpomněl si, jak ji jednou uviděl ve veřejné zahradě přeskakovat záhony květin, jejichž krása ji uchvátila.

Její tvrdé rysy zjemňovala měkká brada, z níž vyzařovala srdečnost. Kamarádi si cenili její rozvahy a současně vášně. Pořád ji někdo žádal o radu. Frumka dřív bývala podobně jako plachá Cvija poslušným introvertem. Teď však také ona překvapila svou rodinu vůdcovskou rolí. Pokud byla Cvija „velkou sestrou“ skupiny, pak Frumka v ní zastávala roli empatické a mírné „die Mameh“ (v jidiš „matky“).

Frumka pomalu stoupala v hierarchii organizace, cestovala po celé zemi se svými semináři, až nakonec zakotvila ve Varšavě, aby společně se Cvijou pracovala ve vedení Průkopníka. V létě 1939 aktivit přibývalo, ale emisaři z Palestiny své návštěvy odkládaly. Frumka přebírala stále větší zodpovědnost. Snila o přestěhování do Erec Jisrael – Země izraelské, do „země věčného slunce“. Čekalo se, že uskuteční aliju – tedy emigruje do Palestiny – ještě v létě, ale vedení ji požádalo, ať počká do podzimu. K výzvě se postavila svědomitě. Ačkoli ji zaplavovala touha odjet, děsila se, že to nikdy nedokáže. Až nastal skutečně nedobrý podzim.

Když vypukla válka, přesunula se Frumka podle instrukcí na východ. Utíkat z boje však nesedělo její povaze. Okamžitě požádala vedení Svobody, aby mohla opustit oblast, kde žila její rodina, a vrátit se do nacisty okupované Varšavy. Kamarády šokovala. Frumka byla první, kdo se vrátil. A teď tu byla i Cvija.

* * *

Frumka a Cvija teď seděly v přítmí tiché místnosti. Frumka kamarádce líčila, čeho se jí za poslední tři měsíce podařilo v Dzielně dosáhnout. Komuna poskytovala útočiště uprchlíkům; většina z nich byly ženy. Frumka je vedla k tomu, aby se podílely na pomoci a všude ve městě ji znali jako starostlivou pečovatelku – v době hladu, zmatků a rozprášených rodin sháněla jídlo, zaměstnání a poskytovala útěchu. Étos Svobody přerostl do širších měřítek: už nešlo jen o hnutí samo a cíle he-Chaluc, ale o pomoc všem trpícím Židům. Cvija, která vždycky prosazovala sociální rovnost, okamžitě skočila na palubu.

S podporou „Jointu“ – the American Joint Distribution Committee neboli JDC, založeného v roce 1914 na pomoc Židům celého světa – Frumka zřídila veřejnou jídelnu pro chudé, která zvládla nakrmit šest stovek Židů. Zřizovala studijní skupiny, zajišťovala spolupráci s jinými hnutími a přístřeší pro potřebné lidi zvenčí – kdekoli se našlo nějaké místo k přespání. Vzrušenou aktivitou kypící hnízdo revolucionářů inspirovalo nové myšlenky a činy přímo v srdci území ovládaného policií a špehy a sužovaného smrtícími střelami – a přímo naproti stálo nechvalně známé vězení Pawiak. Podle jedné z představitelek hnutí Svoboda „průkopníci dychtili po životě, po činech a po uskutečnění svých snů… Tady se nikdo nevyhýbal pravdě, ale také s ní neuzavíral pochybný mír… Válka lámala těla a ničila duše, ale večer, když se všichni sešli v našem domě v Dzielně, nikdo necítil zlost.“ Cvija kolem sebe cítila pozitivní duch a vřelé kamarádství. Především díky Frumce a dalším děvčatům, která jím úplně zaplnila prostor.

Frumka pracovala i mimo Dzielnu, dokonce opouštěla Varšavu. Prorocky tušila nutnost vytvářet vnější spojenectví. Oblékala se jako Nežidovka, obličej si zakrývala šátkem, cestovala z Lodže do Będzinu a sbírala informace. Kibuc Svobody v Będzinu provozoval prádelnu a sloužil jako centrum pomoci místním uprchlíkům. V Lodži vedly komunu téměř výhradně ženy, které odmítly uprchnout. Patřila k nim i Hantze, sestra Frumky, a také Rivka Glanzová a Lea Pearlsteinová. Ženy šily pro Němce, kteří jim častokrát vyhrožovali zabavením vybavení. Odvážná a zodpovědná Lea se nacistům dokázala postavit. Vždycky nad nimi zvítězila.

* * *

Prvního večera společně s dalšími lídry Svobody se Cvija a Frumka rozhodly najít únikové trasy do Palestiny – vnímaly to jako svůj hlavní sionistický úkol a chtěly také dál pomáhat komunitě. Aby splnily oba úkoly, bylo nutné prosazovat a udržovat hodnoty hnutí a udržet místní kibuc při síle.

Cvija nechtěla zůstat za Frumkou pozadu. Ani si neoddechla a začala získávat konexe a lobovat v Judenratu.

Velmi brzy se nacisti rozhodli postavit Židy proti Židům. Nařídili, že v ghettech budou Židy trestat sami Židé – nikoli zvolení kahalové, kteří řídili židovské obce po staletí, ale nacisty kontrolované Judenraty. Každý Judenrat evidoval všechny židovské obyvatele, vydával rodné listy a pracovní povolení, vybíral daně, distribuoval přídělové karty, organizoval pracovní síly a sociální služby a také dozíral na spoluobčany vlastní policií a milicemi. Ve Varšavě tvořili tyhle milicionáře, kteří nosili čepice a vysoké boty a oháněli se gumovými holemi, převážně příslušníci střední třídy. Často to byli mladí právníci nebo absolventi univerzit. Pro Reniu, stejně jako pro mnohé jiné, představovali milicionáři „jen ty nejhorší typy lidí“, kteří svědomitě plnili rozkazy gestapa. Pátrali po Židech, regulovali jejich život a sledovali je. Někteří Židé pak tvrdili, že do Judenratu vstoupili nuceně pod pohrůžkou zabití; někteří věřili, že dobrovolným vstupem zachrání své rodiny (což se nestávalo), nebo dokonce pomohou širší komunitě. Judenraty se obecně staly nástrojem represe Židů, ale jako vždy záleželo na konkrétních lidech. Jejich počínání bylo v různých ghettech různé. Byly to různorodé skupiny – s protagonisty od hrdinů po kolaboranty s nacisty.

Na rozdíl od jiných, kteří se Judenratu obávali a viděli v nich loutky gestapa, Cvija jejich členy otravovala s požadavky na další příděly potravin. S neučesanými vlasy a cigaretou neustále visící ze rtů působila dojmem, jako kdyby se její „mrzutost rozpouštěla v obláčcích vyfukovaného kouře“. Stala se stálicí hlavních židovských komunit. Celé dny trávila v čísle 5 ulice Tłomackie, kde sídlila židovská organizace sociální pomoci – v bílé budově s mramorovými sloupy a širokými chodbami. Postavili ji ve dvacátých letech v sousedství Velké synagogy jako varšavskou židovskou knihovnu a první židovské badatelské centrum v Evropě, kde se soustředili jak na teologická, tak na sekulární studia. V době války se stala střediskem vzájemné pomoci Židů.

Cvija tady trávila odpoledne smlouváním s šéfy JDC a dobročinnými organizacemi, vyměňovala si informace s lídry mládežnických hnutí, předávala ilegální knihy a přesvědčovala bohaté Židy, aby jí půjčili větší sumy peněz. Měla na starost posílání financí sionistickému hnutí mládeže do Varšavy a přebírání tajné korespondence ze zahraničí. V noci se pak Cvija dřela společně s kamarádkami v prádelně. Sama jedla málo a pohubla, až o ni měli strach. Neustále však kolem sebe šířila elán, naslouchala nářkům a bědování obrušovala svým bezprostředním optimismem. Mladí kamarádi ji obdivovali. Kromě jiného za to, že není domýšlivá, rychle se rozhoduje a dokáže upřímně poradit.

V atmosféře hladu a pokoření cítila Cvija odpovědnost za stravování a ubytování mladých kolegů a snažila se udělat maximum, aby zabránila jejich odvlečení do pracovních táborů. Ve Varšavě se to týkalo všech Židů mezi dvanáctým rokem a šedesátkou. Hrozba násilné deportace nad nimi visela pořád. Němci potřebovali pracovní sílu. Opatřovali si ji tak, že nenadále zahradili ulice a pochytali všechny Židy, které se v tom prostoru zrovna nacházeli. Bylo úplně jedno, jestli právě pospíchali z nákupu přinést kousek chleba dětem. Lidé byli nahnáni do náklaďáků a odváženi pryč. Čekala je těžká práce, bití a všeobecné strádání. Cvija při několika příležitostech zasáhla a podařilo se jí osvobodit již chycené kamarády. Provázel ji přitom typický závan cigaretového kouře.

Její hlavní projekt spočíval v obnově a zachování výcvikových farem komuny, které nacisté dosud nezavřeli. Farmy v Grochówě a Czerniakówě sloužily během války jako důležité útočiště, kde byla na polích, v mlékárnách a zahradnictvích zaměstnaná mládež, která by jinak byla odvlečená do pracovních táborů převážně v „říši“. Farmy fungovaly také jako vzdělávací centra, zpívalo a tancovalo se tam. Cvija je často navštěvovala. Koordinovala vzdělávací aktivity v regionech, ale hlavně se těšila, že si užije venkov a zeleň lesů a luk. Po večerech se mohla věnovat židovské problematice a v relativní svobodě si užívat veselejší atmosféru. Farmy představovaly vzácný únik před realitou hladu a zavšivených epidemií Varšavy. O střelbě, ke které občas docházelo, a mučení, jež bylo na denním pořádku, ani nemluvě.

V dalších letech války se Cvija odvážila podplácet židovské policisty, přelézat zdi ghetta a opouštět ho cestou přes hřbitov. Pak ji stále víc štvalo, kolik ztrácí času při cestě ven. Když z ghetta doprovázela uprchlíky, ve správném okamžiku upustila peníze a pak prošla bránou. S kufříkem v ruce vypadala jako sebejistá školačka kráčející ulicí za povinnostmi.

V té době však ještě zdi Varšavského ghetta nestály. Navzdory beznaději, zmatkům a občasným násilným událostem lidé ještě netušili, co je čeká. Věznění a vraždy měly teprve nastat. Mladí měli největší hrůzu z pogromů, které zákonitě vypuknou ve chvíli, kdy nacisti začnou nevyhnutelně prohrávat a ustupovat. Zatím měli mladí Židé plné ruce práce jako sociální aktivisti, předávali „průkopnické“ hodnoty výukou historie a sociální teorie. Zatím byli plně zaměstnaní posilováním svých organizačních jednotek, které měly brzy sloužit zcela jinému účelu.

* * *

Jednoho jarního dne roku 1940 se Cvija vrátila do Dzielny. Čekal ji obvyklý „cvrkot“. A také Antek.

Taky se vrátil z území okupovaného nacisty. Někdo měl dojem, že doprovázel Cviju. Ta si ovšem hlídala emoce a o svých osobních vztazích nic neprozrazovala. Nikdy, ani později, o nich nic nenapsala. Antek ovšem na jejich první setkání nostalgicky zavzpomínal. Jednou, když se vrátili do Kovelu, a Cvija byla nemocná, odešel v dešti. Promoklý jí zablácenou cestou přinesl rybu a kus koláče. Místo díků se mu dostalo vynadání, že je špinavý a vypadá jako „hadrář“. „Ohromila mě svou odvážnou drzostí a mluvila jako manželka.“ O několik měsíců později ji uviděl, jak se umí s vervou ohánět pěstmi – a zamiloval se do ní.

Antek se připojil ke Cviji a společně s Frumkou vytvořili vedení Svobody. Budovali hnutí ve Varšavě i na venkově. Navzdory „židovskému nosu“ a „chatrné“ polštině Frumka pořád cestovala z Varšavy. Udržovala spojení mezi vedením a polskými městy, nabízela podporu a získávala nové členy. Cestovala pořád víc a víc. Vedla semináře a udržovala konexe po celé zemi. Někomu se zdálo, že je pryč také kvůli tomu, aby se vyhnula Antekovi a Cviji. Z těch dvou měla postupem času raději Anteka, ale bylo stále jasnější, že jeho romantické city směřují výhradně k její nejlepší kamarádce.

V Dzielně si Cvija – a Frumka, když tam byla – a Antek zlepšovali po večerech náladu vyprávěním historek, které během dne zažili, zpíváním a různými hrami. Všechno za staženými závěsy. Komunita čerpala odvahu z hrdinských příběhů židovské historie. Četli knihy, učili se hebrejsky a bouřlivě diskutovali. Ve světě hrůz, vražd a sobectví si zachovali víru v soucítění a sociální pomoc. Věřili, že vytvoří silnou židovskou společnost, která válku přežije (pořád si mysleli, že se to většině z nich podaří). Připravovali se na budoucnost, ve kterou stále věřili. Mezi členy hnutí se šířila uvolněná nálada – převažoval „duch svobody“, jak jednou řekl proslulý básník Jicchak Katzenelson, který v Dzielně několik měsíců žil a učil.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dcery vzdoru.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.