Autoři předlohy © Jan Coufal, Filip Bobiňski, Petr Šizling, 2021

Text © Dramedy Productions, 2021

Foto © Luboš Novotný, Miroslav Kučera, 2021

Original concept © Česká televize a Dramedy International s.r.o., 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4497-5

I. KAPITOLA

PŘED ŠESTI LETY

Proč to trvá tak neskutečně dlouho? Kdy už ji konečně odvezou na sál? Tereza je netrpělivá. Má silné bolesti, kontrakce už dávno začaly. Zbytky té otravné psychoprofylaxe pro prvorodičky se jí už dávno vykouřily z hlavy, zůstaly jen příkazy lékařky a sestřiček. Že má co nejvíc chodit a zhluboka a pravidelně dýchat. A taky bolest. Zkusila i ten nafukovací balón, ale nepomohlo to, nejradši by si lehla. Není divu, že tomu předpokoji před porodním sálem tady všichni říkají hekárna.

Klekla si na postel a Martin se posadil vedle ní. Ještě že je tu se mnou, pomyslela si, s ním má pocit bezpečí a jistoty. I v té sprše jí pomohl, jinak by se ven sotva vyhrabala. Teď ji hladí po tváři a něco jí šeptá do ucha.

„Strašně funíš!“ To si teda mohl odpustit.

Podívá se na něj dopáleně. „Buď rád, že neřvu.“

Konečně leží na porodním sále, celá zpocená a ochraptělá z neustálého křiku. Ta bolest se opravdu nedá vydržet a mladá maminka už ztratila všechny zábrany. Proč jí ta doktorka nedá konečně pokoj! To je pořád: tlačte – pořádně – nebojte se toho, a ona se přitom snaží ze všech sil.

Martin stojí vedle porodního lůžka, trochu směšný v tom zeleném nemocničním mundúru. Tereza jeho přítomnost téměř nevnímá, ale pevně se drží jeho ruky a při každé kontrakci ji křečovitě sevře. Bolest teď na chvíli ustoupila a Martin jí podává kalíšek s vodou.

Tereza se podívá na lékařku. „Ještě jeden epidurál, prosím,“ žadoní.

Primářka Kateřina je neoblomná. „Dítě už je skoro venku, to vydržíte. Napijte se. A zatlačte!“

Další kontrakce. Tereza upustí kelímek s vodou a prudce stiskne Martinovu ruku. Takže ji čeká další kolo.

Lékařka konečně zvedá do vzduchu novorozeně, pokládá ho Tereze na břicho a ta ho k sobě přivine. Je to chlapeček. Ještě je celý umazaný od krve a plodové vody, ani se nedá poznat, jak vypadá. V Tereziných očích se zračí vítězosláva a neskutečné štěstí. Bolest je pryč, zůstala jen radost.

Martin má v očích slzy. Přistoupí blíž a tiskne Tereze obě ruce. Oba si dojatě prohlížejí syna. V tom tichém srozumění je vyruší netrpělivý hlas lékařky. „Vezměte malého k sobě!“ nařizuje jedné ze sester a tón jejího hlasu naznačuje, že něco zřejmě není úplně v pořádku. Sestra příkaz okamžitě splní. Vezme Tereze miminko a odnáší ho pryč.

Martin se poleká. „Co je? Něco se stalo?“

Ale lékařka mu nehodlá nic vysvětlovat. „A vy teď už musíte odejít,“ řekne jen.

Tereza leží ochable na lůžku a nepřítomně kouká do stropu. Zdá se, že usíná. Ruce, které Martin svírá, jsou najednou bezvládné.

Vzápětí ho další sestra nemilosrdně vystrčí ze sálu ven.

...

Po nemocniční chodbě spěchá doktor Tesař, míří k porodu na vedlejším sále. Karel se ho pokusí zastavit. Je nervózní, porod trvá příliš dlouho a bude prý nutný císařský řez.

„No konečně! Hledali vás!“ pustí se do Tesaře.

„Tak už jsem se našel,“ utrousí Tesař a přidá do kroku.

„Doufám, že včas. Mám svoji ženu rád.“ Karlova slova zní téměř výhrůžně.

Karlova manželka Olga je ještě při vědomí, ale anesteziolog ji už připravuje na operaci. Doktor Tesař právě přišel. Má zpoždění a mladá lékařka Marta ho rychle informuje o průběhu porodu. Došlo ke komplikacím, ozvy se začaly během kontrakcí ztrácet a dítě uvízlo v porodních cestách. Snaží se mluvit klidně, ale v jejím hlase je slyšet nervozitu a strach.

Doktor Tesař se nakloní k Olze. „Tak to mrně vyndáme, co vy na to?“ zeptá se familiárně a povzbudivě se na ni usměje.

Olga přikývne. „Co jinýho, přece ho tam nenecháme.“

Je jí strašně zle, už ani nekřičí, je ale pevně odhodlaná tenhle zápas vyhrát. Kéž by byl Karel vedle ní! Ve svém věku a po všech těch zkušenostech by uvítala jeho podporu. Není to sice její první porod, ale stejně…

Anesteziolog už uvádí Olgu do umělého spánku. Sotva zavřela oči, Marta se otočí na doktora Tesaře.

„Čekali jsme na vás víc než deset minut,“ řekne vyčítavě.

Operace začala. V sále je naprosté ticho, ale ve vzduchu visí napětí. I sestry si to uvědomují. Jen Olga klidně spí v narkóze, nevnímá, jak se doktor snaží její dítě zachránit. Je slyšet jen pravidelné pípání přístrojů.

Konečně je chlapeček venku. Chvíli ale trvá, než se nadechne a sálem se rozlehne jeho hlasitý křik. Doktor se narovná a s úlevou se usměje.

„Nemohli vás najít! Co jste si myslel? Že když je to její čtvrté dítě, že to půjde samo?“ kárá primářka doktora Tesaře. Sešli se spolu na novorozeneckém oddělení, kde připravuje sestra Kamila jmenovky pro obě miminka.

Žádné omluvy se ale nedočká, Tesař naopak přechází do útoku: „Já zas slyšel, že vy jste měla namále…“

Kateřina ho přeruší: „Já svou práci zvládla. Dítě i matka jsou v pořádku.“ Je vidět, že se musí přemáhat, aby zachovala klid.

„To samý platí u mě. Ten kluk se hned nadechnul a řval. Nebyl v bezvědomí,“ brání se Tesař.

„Jestli se objeví nějaké poškození, budu vědět, za kým jít,“ upozorní ho ještě Kateřina a opustí dětský pokoj.

K Tesařovi přistoupí sestra Kamila a pohladí ho po paži, on ji ale očividně nevnímá.

Kamila se vrátí k postýlkám a připevňuje na ně jmenovky novorozenců Jakuba Kadlece a Tomáše Holce. Datum narození mají oba chlapečkové stejné: 7. 5. 2014. Jen čas se nepatrně liší: Jakub se narodil v 16.07, Tomáš v 16.10. Stejné mají i zavinovačky a postýlky.

„Kubík a Tomík, takoví hezký kluci. Oni jsou vážně jako dvojčata,“ mumlá si pro sebe Kamila. Miminka jsou si opravdu hodně podobná.

Za chvíli už vezou dvě sestřičky po nemocniční chodbě dvě postýlky s novorozenci. Ta první, Radka, před sebou strká postýlku s Tomášem, ta druhá, Kamila, veze Jakuba. Na jipce už na ně čekají netrpělivé maminky Tereza a Olga. Jsou u nich i oba tatínkové Martin a Karel.

Radka se zastaví u prvního lůžka a Karel pomůže Olze si sednout, sestřička jí pak položí miminko do náruče. Totéž se opakuje u druhého lůžka. Kamila podá Tereze chlapečka a ta si ho se šťastným úsměvem prohlíží, stejně jako jeho tatínek Martin. Martin po chvíli zvedne oči a jeho pohled se setká s pohledem Karla. V očích obou se odráží porozumění, sounáležitost i úleva.

Dvě šťastné rodiny. Karel, Olga a jejich syn Tomáš. Tereza, Martin a jejich Jakub.

...

Praha se probouzí do nového dne. V moderně zařízené ložnici leze po posteli chameleon. Zastaví se v místě, kde deka končí, a upřeně hledí do tváře spící Terezy. Zdá se, že ji pozoruje s opravdovým zájmem.

Tereza se zavrtí a otevře oči. Chvíli otráveně kouká na chameleona, tohle ranní probuzení není žádná novinka. Pak se posadí a rozhlíží se po ložnici.

„No tak, Kubo, dej ho přece pryč!“

Ale Kubu není nikde vidět. Chameleon dál nehybně stojí na dece a civí na Terezu.

„Budíček!“ ozve se najednou rozesmátý Jakubův hlas, kluk byl celou dobu schovaný za záclonou.

To už se vzbudil i Martin. Automaticky se podívá na budík. „Takhle brzo? Kubo, je teprv půl sedmý!“ protestuje a zavrtá se zpátky do peřin.

Ani Tereza není zřejmě ochotná vylézt z postele. Ale Jakuba to neodradí. „Do školy to máme deset kilometrů a sto dvacet metrů, to je patnáct minut jízdy autem,“ deklamuje s důrazem na každém slově. „A k tomu ještě čas na parkování.“

Martin po něm mrskne polštář. Pak se otočí k Tereze a oba se začnou smát. Tyhle Jakubovy reakce už dobře znají.

Martin nakonec přece jen vstane a jde připravit snídani. Tereza zmizí v koupelně. Jakub, už oblečený, krmí na kuchyňském stole chameleona. Drží v ruce cvrčka a soustředěně sleduje, jak si ho chameleon šikovně přitáhl jazykem a spokojeně přežvykuje. Tereza se vrací ze sprchy a utírá si mokrou hlavu.

„Víš, kde jsem zas našla ty tvoje cvrčky? V koupelně ve sprše!“ vytýká Jakubovi a zadívá se z okna. Žijí tady už tři roky, ale toho výhledu přes terasu se stále nemůže nabažit. Původně byla proti, koupit byt v centru. Je z malého města, zvyklá na dům s velkou zahradou a to samé chtěla i pro Jakuba. K bytu v holešovickém přístavu ji přemluvil Martin. Jako architekt dostal dobrý tip od jednoho klienta, a když jí ukázal ten výhled, bylo rozhodnuto. Znamenalo to se i hodně zadlužit, ale v září se Tereza vrátí do práce. Jako učitelka sice moc peněz nevydělá, ale se splácením to pak bude přece jen o něco lehčí.

„Jdou tam, kde je voda,“ vytrhne ji Jakub ze zamyšlení. „Taky se chceš napít, když máš žízeň.“

Martin už má snídani hotovou. „Kdo si dá na lívance šlehačku a kdo tvaroh?“ zavolá na ně od stolu.

„Já bych prosila trochu od všeho,“ hlásí se Tereza. „Co ty, Jakube?“

„Já snídat nebudu,“ prohlásí Jakub.

„Proč, prosím tě?“

„Já mám z toho zápisu žaludeční neurózu.“

„Ale bez jídla ti to nebude myslet. To přece víš, ne?“ upozorní syna Tereza.

„Jak to, že ne?“

„Říká se tomu hypoglykemie. Nedostatek cukru. Mozek najednou vypne, cvak a hotovo.“

„A až se tě paní učitelka u zápisu zeptá, jak se jmenuješ, tak budeš jenom koktat. Nikde tě nebudou chtít vzít,“ doplní její odbornou informaci Martin.

Jakub chvíli váhá, chameleona pořád drží v ruce. Pak druhou rukou popadne lívanec a pustí se do něj.

Konečně už sedí všichni tři v autě. V Praze zrovna vrcholí ranní špička. Z Holešovic se do centra dostali celkem rychle, ale na Vinohradech uvízli v zácpě. Auto trhaně popojíždí a Martin musí neustále zastavovat. „Deset minut a ani se to nehnulo. Něco se tam muselo stát.“ Začíná být nervózní.

„Pořád ještě máme dobrej čas. Hlavně v klidu,“ chlácholí ho Tereza.

„Když zavoláme, počkají na nás?“ navrhne Martin.

Oba se snaží mluvit tiše, aby Jakuba nestresovali, ale ten sedí klidně na zadní sedačce a hraje si se spinnerem. Dohadování rodičů si nevšímá. Znovu a znovu roztáčí spinner na prstu a pak trpělivě sleduje jeho kroužení. Zdá se, že je zcela ponořený do svého vlastního světa a to, co se děje kolem, vůbec nevnímá.

Najednou spinner zastaví a zastrčí si ho do kapsy. „Radši to vemu pěšky,“ prohlásí jakoby mimochodem. Odepne si bezpečnostní pás a otevře dveře auta.

„Co to děláš?!“ natáhne se po něm Martin. „Jakube!“

Ale Jakub už je venku na silnici a kličkuje mezi auty k chodníku.

Tereza neváhá, vyskočí z auta a rozběhne se za ním. Martin se musí provozem probojovat sám.

Do školy dorazili téměř současně. Tereza vezme Jakuba za ruku. Teď ještě najít třídu, kde probíhá zápis prvňáčků. Sláva, tady to je! Stihli to jen taktak. Tereza zaregistruje, že v hloučku rodičů a dětí jsou i jejich kamarádi Ondřej a Petra s dcerou Dominikou. Zamává jim. Oči jí mimoděk sklouznou na nástěnku na zdi a tam si mezi různými vývěskami a reklamami všimne oznámení, že škola hledá pedagogy a asistenty pedagogů pro doplnění učitelského sboru. V tu chvíli si uvědomí, že v autě zapomněla všechny Jakubovy doklady včetně vyplněné přihlášky. Taky obrázky, které Jakub nakreslil, a příklady, co vypočítal. Snad je Martin vezme s sebou! Je na sebe strašně naštvaná. Takový důležitý okamžik a oni zvorali, co mohli! Přijeli na poslední chvíli, a k tomu ještě tohle. Jakub bude ve stresu.

Musí mu to říct dřív, než půjdou dovnitř. Nějak šetrně, ví, jak Jakub těžko snáší jakoukoli změnu či napětí. Opatrně volí slova, je nervózní a je to na ní znát. Jakub se na ni upřeně dívá, snaží se pochopit, co se mu pokouší vysvětlit. Najednou jako by celý ztuhl, zřejmě si uvědomil, co se stalo. Tereza ho vezme kolem ramen.

„Zkus to zvládnout bez křiku, prosím…“ říká mu laskavě. „Slíbíš mi to, ano?“ Naléhavě se dívá synovi do očí. Jakub nakonec kývne.

To už se otevřely dveře třídy a učitelka je zve dál. Dovnitř vcházejí společně s Petrou, Ondřejem a jejich Dominikou.

U lavic sedí rodiče s dětmi, proti nim vždy jedna nebo dvě učitelky. Pár dětí si hraje na koberci na zemi. Taky Tereza s Jakubem se posadí.

Učitelka se snaží navázat s Jakubem kontakt. „Ahoj… Řekneš mi, jak se jmenuješ?“

Jakub ji chvíli mlčky pozoruje a pak neochotně odpoví: „Jakub Kadlec.“

Učitelka se usměje. „Já jsem Monika.“ Podává mu ruku.

Ale Jakub nereaguje.

„A co rodiče? Povíš mi o nich něco?“

„Mamince je dvacet devět let, jedenáct měsíců a tři dny. Měří sto šedesát dva centimetrů, váží padesát jedna kilo. Krevní skupinu má A.“

Učitelka vypadá překvapeně. „Páni, co ty všechno nevíš! Tak ještě to jméno a máme kompletní popis.“

„Jaký jméno?“

„Přece tvojí maminky.“

„Maminka je maminka.“

Tereza se usměje a pohladí Jakuba po vlasech. Učitelka už dál nenaléhá.

Do třídy právě dorazil Martin. Spěšně se omlouvá, najít blízko školy místo na zaparkování nebylo snadné. Přinesl ale všechny potřebné doklady a pokládá je na lavici před učitelku. „Tak jak to jde?“ chce vědět.

Učitelka se nedá vyrušit a věnuje se dál Jakubovi. „A tatínek je tatínek, viď…“

„Táta se jmenuje Martin Kadlec,“ ožije Jakub, „je mu třicet jedna let, čtyři měsíce a jeden den. Měří sto sedmdesát šest centimetrů a váží sedmdesát šest kilo. Krev má stejnou jako máma, A.“

„Koukám, že dobře,“ konstatuje Martin a poplácá syna po zádech.

Jakub pokračuje: „Mně je pět let, jedenáct měsíců a dvacet pět dní. Měřím sto osmnáct centimetrů, vážím dvacet dva kilo. Krevní skupinu mám B. Do školky jsem nechodil, protože se mě ostatní děti bojí,“ řekne s ledovým klidem.

„Kubo, co to povídáš? Tak to přece není,“ ohradí se Tereza. Jako by všechno ostatní, co Jakub říkal, nevnímala.

„Proč by se tě, prosím tě, báli?“ přidá se Martin.

Ale Jakub trvá na svém. „Myslíš, že ze mě budou mít strach i tady?“ zeptá se učitelky.

Učitelka se k němu nakloní. „Jakube, za sebe můžu říct, že budu ráda, když tady budeš.“

Je poledne. Tereza s Martinem sedí na venkovní zahrádce spolu s Ondřejem a Petrou. Petře se pod šaty klene těhotenské bříško. Ještě pořád se baví o tom, jak probíhal zápis, vzpomínají, jak děti odpovídaly na otázky učitelek.

„… a maminka je maminka,“ říká Tereza a je na ní vidět, že je dojatá. „Málem mně ukápla slza.“

„Moc hezky to řekl,“ souhlasí Petra.

„Teď se dojímáš, ale počkej, až bude v pubertě,“ otočí se k Tereze Ondřej.

„Mám z toho moc dobrej pocit, teda z tý školy,“ konstatuje Martin, „bylo by fajn, kdyby v září mohly naše děti sedět spolu.“

Ondřej s Petrou se na sebe podívají. Tváří se rozpačitě. Tohle je zřejmě vůbec nenapadlo a úplně nadšení z toho evidentně nejsou. Trapné ticho přeruší číšník, který přináší objednané jídlo. Tereza ho s úlevou začne dirigovat, kam má talíře postavit. Pak s Petrou volají na děti, které si hrají na vedlejším hřišti. Každé zvlášť…

„Pro mě ještě kečup, když budete tak hodný,“ požádá Martin číšníka.

„Hromadu kečupu,“ dodá Ondřej. „Ať si zvykáš.“

Martin na něj vrhne varovný pohled. Zaregistruje ho i Tereza a okamžitě zareaguje.

„Do New Yorku jedeš přece ty?“ říká překvapeně.

Místo Ondřeje ale odpoví Petra. „Kdybych čekala jedno… Ale dvojčata?“ Položí si ruku na břicho. „A k tomu ještě Dominika…“

Po delší pauze se konečně ozve Martin. „Nějak jsem ti to nestihl říct, promiň.“ Ve vzduchu visí napětí. Všichni čekají, co na to řekne Tereza.

„Taková šance se přece neodmítá,“ snaží se zachránit situaci Petra.

Tereza kývne. „Neodmítá.“ Otočí se na hřiště. „No tak, Jakube, neslyšel jsi? Oběd!“ Na jejím hlase je ale znát, jak je naštvaná.

...

Olga nakonec prosadila svou. Tomáš sedí na židli v ordinaci neurologa a sestra se mu chystá nabrat krev. Kluk nevypadá na to, že by se bál.

„No vidíš, ani jsi neplakal,“ pochválí ho sestra, když je s odběrem hotová.

„Motorkáži nebrečej,“ opáčí Tomáš a pohlédne pyšně na Karla a Olgu.

Neurolog mezitím dočetl zprávu od dětského lékaře a vyptává se rodičů. „Takže jaké má Tomáš problémy? Ztráta hybnosti? Znecitlivění prstů, brnění…?“

„Stěžuje si na bolest nohou…“ začne vysvětlovat Olga, ale Karel ji přeruší. „Každýho kluka bolí kosti, když roste, ne?“

„Tak se na to podíváme, Tomáši. Postav se přede mě, pěkně se narovnej a budeš dělat, co ti budu říkat, ano?“ zavelí doktor a otočí se na kluka.

Tomáš kývne.

„Teď zavři oči, natáhni ruce před sebe a ukazováčkem pravé ruky se dotkni špičky nosu…“

Tomáš si sáhne na ucho. Karel to nevydrží a drcne ho do hlavy. Tomáš si okamžitě přendá ruku na špičku nosu.

„A ta bolest… budí tě to často ze spaní?“

„Co mám říct, abyste mi dovolil jezdit motokros?“ ozve se nečekaná, ale upřímná odpověď.

„Řekni pravdu.“

„Budím se, jen když náš pes dostane žihadlo, pak strašně kňučí,“ sdělí věcně.

„Tak víš co, mladíku? Počkáme na výsledky krve a můžeš startovat… A všechno nejlepší k narozeninám!“

Tomáš se otočí a plácnou si s tátou dlaněmi. Karlův obličej září, ale Olga radši nic neříká, i když je ráda, že mají vyšetření za sebou.

Na zahradě domu v Hranicích Tomáš suverénně sešlápne startovací páku malé motokrosové motorky. Pravačkou lehce přidává plyn a vychutnává si klidné brblání válců. Vzápětí zabere nadoraz a ozve se ostrý řev motoru vytočeného naplno. Je to už jeho druhá mašina, silnější a lepší než ta, na které jezdil doteď. Vedle něho vzrušeně postává Karel a ukazuje mu, kde co na stroji je. Podle jeho výrazu těžko říct, kdo si motorku přál víc, jestli Tomáš, nebo on. Dnes je Tomášovi šest a Karel skoro nemohl dospat, jak se těšil, že mu ji dá.

Motokros je celý Karlův život. Vlaky a motorky. Jako strojvedoucí pracuje na směny a každé volné odpoledne tráví na dráze za městem. Když byl mladý, za místní klub i závodil. Ten bohužel v devadesátých letech skončil s činností a pozemky pod dráhou byly rozprodány. Karlovi se ale podařilo sehnat sponzory, pozemky pronajmout a klub znovu rozjet. Pro motokros dokázal nadchnout skoro celé městečko a sám vede oddíl nejmladších závodníků. Jsou to kluci kolikrát mladší než Tomáš a už zvládnou několikametrové skoky. Sám Tomáš uměl jezdit snad dřív než chodit. Už má za sebou pár závodů, ale tohle bude jiná liga. Novou mašinu už to chtělo.

Najednou se ozve zahvízdání.

„Čau, brácha,“ zamává na ně z terasy Karlův bratr David. Je ředitelem místní základní školy, žije sám, a když jim zemřeli rodiče, Karel mu pomohl postavit si na zahradě vlastní malý domek. Zrovna na něm natírá okap.

„Dobrý, co!?“ Karel rozjařeně překřikuje řev motorky a ukazuje mu, jak s ní barevně ladí i nová helma. Olga to všechno s obavami sleduje. Na tohle si nikdy nezvykne. Bůhvíjak rychle může tahle mašina jezdit.

„Vážně jsi nemohl počkat?!“ Odtáhne Karla stranou, aby nemuseli tolik křičet. I tak musí zvýšit hlas, jinak by ji v tom rámusu sotva slyšel.

„Nech ho. Má narozeniny. Proč mu to děláš?“ zastává se syna Karel.

„Dyť ani nevíme, jestli je opravdu zdravej…“ zlobí se Olga.

„To jsem ji měl nechat zavřenou v kumbále? Koukni na ni… taková krása…“ přesvědčuje ji Karel. „Přece sama vidíš, že mu nic není.“ Ukáže na Tomáše, který se motorky nastartované na stojanu nemůže nabažit.

„Já to chci mít černý na bílým.“ Olga je neústupná.

„Ty se bojíš, že se někde vyfláká, viď?“

„O tom radši vůbec nemluv,“ vyplaší se Olga.

„Je to kluk. Potřebuje dobrodružství,“ snaží se ženu obměkčit Karel.

„Kdo ho potřebuje? Ty, nebo on?“

„No tak klidně já. Protože se už nemůžu dívat na to, jak ho furt hlídáš…“ rozhodí Karel rukama.

V té chvíli k nim dolehne cvaknutí stojanu a zvuk rozjíždějící se motorky.

„Tomáši, počkej na mě!“ vykřikne Karel v marné snaze kluka zastavit.

Ale Tomáš už mezitím zařadil rychlost. Sedí na motorce, na hlavě má helmu, teď pustil spojku a vyjíždí ze zahrady na ulici. Karel zbledne, vyrazí za ním a za Karlem běží vyděšená Olga. Proboha, hlavně ať se nezabije!

Ale kdepak! Tomáš jede prostředkem silnice, občas kličkuje a jízdu si vysloveně užívá. Na konci ulice se otočí a přidá plyn. Teď prosviští kolem Olgy a Karla. Ten křičí a rukama mu zuřivě ukazuje, aby zastavil. Zezadu z domu vyběhly obě dcery Holcových, Bára a Marcela, za nimi se loudá David.

„Jak je to silný?“ ptá se nevzrušeně Karla. „To už je skoro čtyřtakt, ne?“

Tomáš mezitím dorazil na druhý konec ulice, znovu se prudkým smykem otáčí a přidává plyn. Karel skočí doprostřed silnice přímo proti řítící se motorce a roztáhne obě ruce, jako by ji chtěl za každou cenu zastavit. Těsně před ním, doslova na poslední chvíli, Tomáš zabrzdí. Zvedne si štít helmy a pyšně prohlásí: „Takhle jezdí Valentino Rossi.“

„Zato tys, chlapče, dojezdil,“ konstatuje Karel. Ale v hlase má úlevu. Olga jenom kroutí hlavou.

Doma v dílně zamyká Karel motorku na řetěz. Tomáš drží v ruce helmu a rukavice a tváří se zkroušeně. Kousek dál si David připravuje věci na čištění úlů, je vášnivý včelař.

Konečně se Tomáš odhodlá promluvit. „Já vám třeba poseču zahradu…“ snaží se to vyžehlit.

„Pozdě,“ zní Karlova nesmlouvavá odpověď.

„Nebo umeju auto…“ zkouší to Tomáš dál.

Karel natáhne ruku. „Helmu!“

Tomáš se na něj nešťastně dívá. „Je mi šest. Byl to dárek. Nemůžeš mi ho hnedka zase vzít.“

„Dárek, se kterým ale neumíš zacházet. Tak teď buď chlap a přijmi následky.“ Karel je zklamaný.

Tomáš ještě chvíli váhá, pak helmu s rukavicemi vrazí otci do rukou a naštvaně vyběhne z dílny.

„Neříkej, že ti ho není líto,“ zastane se synovce David.

„Je to osel. Podělal to. Během první minuty, co tu motorku má,“ odsekne Karel.

„Jen jestli on nebude, brácha, po tobě?“ neodpustí si David.

Olga v kuchyni zdobí narozeninový dort pro Tomáše. Dává si záležet na každém detailu.

„Co myslíš, bude se mu líbit?“ ptá se Karla, který právě vešel do dveří.

„No nevím… Kola to nemá, motor taky ne, nevoní to benzínem…“

„Hele, to tys mu ji dal na řetěz, tak to teď neházej na mě!“ brání se Olga.

„Nemůže se přece sebrat a jezdit sám po silnici!“

„Ty ses bál, že je to tak? Že spadne, bez chráničů… nebo vletí pod auto… A takhle já se, Karle, bojím pořád. Teď, když je ve stejným věku, jako byl Kája.“

„Kája – to bylo něco jinýho. Ten měl přece problémy už předtím,“ zarazí se Karel.

„Ale co když jsme něco přehlídli?“ Olga má v očích obavu. Vzpomínka na Káju, jejich syna, který zemřel, je stále silná. I přes ty roky, které největší bolest obrousily.

„No tak ty určitě ne. Dyť ho furt hlídáš. Stačí, aby kejchnul, a už u něj stojíš s kapesníkem,“ vyhrkne Karel bez rozmyslu. Poté se ale pokusí Olgu uklidnit: „Když tak Tomáše pozoruju, jak na tý mašině sedí, jak se k ní staví… já úplně vidím sebe. Nebejt zdravej, tak to nesvede. Hlavně nesejčkuj… nic mu není. A ten dort se ti povedl, Oli. Určitě se mu bude líbit.“

Dort už je na stole v jídelně a Olga zapaluje velkou svíčku uprostřed, má tvar šestky. Sešli se tu všichni kromě Marcely. Tomáš se ještě nepřestal mračit, není ochotný se s rodinou bavit.

„Klidně si trucuj, ale tu svíčku sfoukneš!“ poručí mu Olga. Otočí se ke dveřím a zavolá nahoru do patra: „Marcelóóó!“

Žádná odezva.

„Leží se sluchátkama na uších,“ podotkne Bára.

„Tak na co čekáš?!“ pobídne ji Karel.

Bára protočí oči, neochotně se zvedne a odšourá se ke schodům. „Ségraaa!“ zařve na celý dům.

„A co dárky, ty taky nechceš?“ David položí před Tomáše pečlivě zabalený balíček. „Takže tohle si můžu nechat?“

Tomáš váhá, je na něm vidět, že je zvědavý. Pak ale spustí: „Proč jste mi ji dávali? Když je teďkon zamčená?“

„Protože tatínek myslel, že víš, co je to zodpovědnost…“ začne mu vysvětlovat David.

„Jenomže to je pro našeho malýho cizí slovo,“ přisadí si Marcela, která konečně dorazila na oslavu.

„Ty se do toho nepleť!“ utře ji Tomáš.

„Někdo tady v tý rodině rozum mít musí,“ odsekne Marcela.

„Kdybys ho měla ty, netaháš se s tím klukem ze statku,“ zasáhne nečekaně do hádky mladší sestra Bára.

„Z biofarmy,“ opraví ji Marcela.

„Kravinec jako kravinec,“ neodpustí si Bára.

„Tak, a dost! U stolu bude klid!“ okřikne dcery Karel a bouchne do stolu.

Olga ještě chvíli čeká, než se rodina uklidní, a pak pobídne Tomáše: „Takže, Tomášku, je to na tobě.“

Tomáš se nejdřív rozmýšlí, ale pak se nadechne a foukne. Svíčka na dortu zhasne. Marcela s Bárou bouchnou konfety, ty se vznášejí ve vzduchu, a všichni začnou zpívat: „Hodně štěstí, zdraví, hodně štěstí, zdraví, hodně štěstí, milej Tomáši…“

Olga si přitáhne syna blíž a udělá mu na čele křížek. „Všechno nejlepší, kluku jeden zlobivej, milovanej…“ Dá mu pusu a sevře ho ve své měkké náruči.

...

„Pro mě je to taky novinka, dozvěděl jsem se to teprve včera,“ vysvětluje doma Tereze Martin. Ví, že má máslo na hlavě. „Hele, Ondřej fakt jet nemůže, to musíš uznat…“ Martinova firma dostala zakázku na projekt muzea v New Yorku. On a Ondra na tom společně pracují už od začátku a teď po nich investor chce, aby na realizaci dohlíželi přímo v místě stavby. Pro oba je to velká příležitost.

„Na jak dlouho to je?“ chce vědět Tereza. V jejím hlase je spíš zájem než zlost. Takovou věc přece musí probrat společně!

„Na půl roku…? Možná na deset měsíců… na rok?“ Martin v duchu počítá. „Nedokážu odhadnout, jak rychle to tam všechno půjde.“

„Domluvili jsme se, že až Kuba půjde do školy, nastoupím do práce,“ namítne Tereza klidně.

„No tak bys s tím ještě chvilku počkala.“

„A co Jakub? Taky počká?“

„Tohle od tebe nebylo úplně fér…“ Martin se cítí zaskočený.

„Neviděl jsi, jak se tvářili Petra s Ondřejem? Jak je vyděsila představa, že by Jakub měl sedět s jejich Dominikou? A to ho znají a mají ho rádi.“

„Já vím. Ale bude tam mít svou asistentku, se vším mu pomůže… Proto jsme taky vybrali tuhle školu.“

„Myslíš, že to bude stačit?“

„Chybí mi tričko a taky jedny kalhoty,“ ozve se v tu chvíli hlas Jakuba. Stál ve dveřích kuchyně, jistě už nějakou dobu, a musel všechno slyšet.

Tereza si jen povzdychne, tohle není nic nového. Vezme syna kolem ramen a vrací se s ním do dětského pokoje. Martin jde pomalu za nimi.

Pokoj je pečlivě uklizený, na posteli jsou v komínku červená trička s límečkem, která Jakub vyndal ze skříně. Teď je nahlas přepočítává.

„Možná je ještě v prádle, potřebuješ ho hned teď?“ ptá se Tereza.

„Chci mít pořádek,“ vysvětlí jí Jakub.

„Anebo se zlobíš, protože mám jet pryč?“ podezírá syna Martin. „Víš přece, že vás mám rád, tebe i maminku…“

„Říkáš to,“ odpoví Jakub pohotově.

„Říkám to, protože to je pravda.“ Martin si syna posadí na klín. „Víš, Petra bude mít dvojčátka. Takže Ondřej bude muset přebalovat miminka, nakupovat, prát, vařit…“

„On zůstane doma… Tak proč ty ne?“ Jakub není s odpovědí spokojený.

„Protože pracuju ve firmě. A jestli tam chci pracovat i dál, tak bych měl jet, když to po mně chtějí,“ vysvětluje mu Martin trpělivě.

„Já to tak nechci,“ prohlásí Jakub nesmlouvavě.

Martin ví, že ho nepřesvědčí, přesto to ještě zkusí: „Ani když ti slíbím, že budeš moct spát s maminkou v ložnici, až budu pryč?“

Tereza se do toho vloží, už ví, co bude následovat: „Kubí, to bude dobrý…“

Ale Jakub je už neposlouchá, zuřivě mlátí hlavou Martinovi do hrudi a hlasitě křičí: „Nechci… nechci… nechci…!“ A začne kopat nohama.

Martin ho sevře pevněji. Zatím spolu pokaždé záchvat překonali. Musí zvládnout i tenhle…

Je večer. Jakub, už uklidněný, leží v posteli vedle Martina, Tereza u stolu prochází kartičky s obrázky a hledá tu, kterou se dnes chystá s Jakubem probrat. Na kartičkách jsou zachyceny běžné konfliktní situace, k nimž v rodině občas dochází, včetně jejich řešení, jsou to vlastně jakési návody pro děti, jak se v takových případech zachovat. Hlavní postava má na sobě červené tričko.

Konečně Tereza našla, co hledala, a jde si lehnout vedle Jakuba z druhé strany.

„Takže dneska to bude o tom, jak zvládnout věci, které se nám úplně nelíbí,“ říká. „Třeba loučení.“ A ukáže Jakubovi obrázek, na kterém jsou nakresleny dvě možnosti, jak takovou situaci řešit: správná i špatná. Ale Jakub se místo na obrázek dívá na ni.

„Proč jsem takovej?“ vyhrkne najednou.

„Jakej?“

„Takovej.“

„Kubo, každej jsme přece nějakej.“

„Nikdo se mnou nechce být. Ani na moje narozeniny nikdo nechce přijít,“ konstatuje Kuba.

„To není pravda,“ ohradí se Martin. „Dědové přijdou určitě a babička taky.“

Jakub ale není s odpovědí spokojený. „Je to tím, že mám jinou krev?“ pátrá dál.

„Jak jinou? Modrou?“ dobírá si ho Martin.

„Béčko. Béčko je horší než áčko.“

„Béčko je přece stejně dobrý jako áčko,“ namítne Martin, ale trochu se zarazí, jako by si teprve teď uvědomil tu nesrovnalost.

„Kubí, co blbneš? Ty jsi ten nejlepší kluk na světě,“ dodá Tereza a přitiskne syna k sobě.

...

„Počkej!“ mírní Marcela šeptem Hynka a zachytí přepravku, která se málem zřítila na zem. Marcela vypomáhá Olze v krámku s lahůdkami, který si otevřeli v postranní uličce u náměstí v Hranicích. Hynek přivezl zboží od svých rodičů z farmy. Marcela hned využila příležitosti, aby s ním mohla být chvilku o samotě a nabídla se, že od něj zboží ve skladu převezme. Líbají se tak vášnivě, že přitom div neshodí basy s pivem narovnané ke zdi. Vyruší je až hlas Olgy, která k nim přichází z krámu. Marcela Hynka rychle odstrčí a jde mámě naproti.

„Zboží už je složený?“ chce vědět Olga. Samozřejmě jí došlo, při čem oba vyrušila.

„Jasně, je to složený,“ odpoví Hynek s drzým úsměvem a podá jí desky s dodacím listem. „Tady mi to jen podepište a já zas jedu o dům dál.“ Tváří se nenápadně, ale cukají mu koutky.

Olga se podepíše, Hynek naznačí vzdušný polibek Marcele, Olze kývne a vyjde ze skladu na parkoviště.

„U pokladny stojí Luboš,“ upozorní vtom Olga dceru. Marcelu to pobaví, dva nápadníci si v obchodě podávají dveře. Trochu se upraví a přesune se loudavým krokem do obchodu. Luboš je syn místní farářky, ke které chodí její máma do sboru. Sice nemá motorku jako Hynek, ale je s ním větší zábava.

„Co je?“ zeptá se ho s předstíraným nezájmem.

„Ráno.“

„Nekecej!“

„Se chci zeptat, co večer. Nepůjdem někam?“ navrhne nesměle Luboš.

To už se vrací ze skladu Olga.

„Tak se pro mě zastav,“ odpoví Marcela, přitiskne se k němu a dá mu pusu, baví ji mámu trochu nadzvednout. Luboš je očividně polichocený. Chvíli na ni zírá, jako by nevěděl, co říct, pak zabručí „nashle“ směrem k Olze a odejde. Marcela hodí po matce významný pohled.

„Marcelo, nemysli si, že se tyhlety věci utají,“ vyčítá Olga dceři, sotva za Lubošem zaklapnou dveře.

„Jaký věci?“ opáčí nechápavě Marcela.

„Hele, když už musíš, zkus to aspoň dělat jinde. Někde, kde nejsem já.“

„Neboj, já jim řeknu, ať sem za mnou nechodí…“ A vzápětí provokativně dodá: „Všem. Čtyřem.“

„Čtyřem? Jenom?“

Marcela ztuhne, tenhle set máma vyhrála. Chtěla by zasmečovat zpátky, ale vtom zazvoní telefon.

Olga ho zvedne a chvíli poslouchá. „Ano, přijdeme. Ano, oba,“ prohlásí nakonec a mobil odloží.

„To byla sestra z nemocnice,“ odpoví dceři na nevyslovenou otázku.

„A co chtěla, mami? Co říkala?“ Marcela má najednou v hlase obavy.

Olga hned neodpoví. Je viditelně zaskočená, rozrušená. „Nic. Nevím,“ řekne nakonec. „Ráno máme přijít do špitálu… kvůli Tomášovi. Musím za tátou na nádraží. Aby si vzal na zítřek volno.“

...

V architektonickém studiu, kde Martin pracuje, jsou na stole rozložené výkresy, výpočty a další papíry týkající se projektu muzea. Jde o velmi prestižní věc. Šéf firmy a zároveň její majitel inženýr Nerad kontroluje, jak byly vyřešeny připomínky zadavatele.

Porada skončila a Nerad si sbírá ze stolu své věci. S výsledkem je očividně spokojený a kolegům děkuje za dobře odvedenou práci. Přitom se na chvíli zastaví u Ondřeje.

„Pořád vás ještě nemrzí, že do té Ameriky nejedete?“ zeptá se.

„Rozvod, nebo Amerika, takhle jednoduchý to je,“ zavrtí hlavou Ondřej.

Nerad s chápavým úsměvem kývne hlavou a obrátí se na Martina. „Takže odteď jde všechna komunikace přes vás,“ připomene mu.

„Jo, jasně,“ přisvědčí Martin, ale nadšení v jeho hlase chybí.

„Copak? Nemáte radost?“ diví se Nerad. „Jestli se nechce ani vám, pořád tady ještě máme Janu.“

Jana, která stojí vedle Nerada, se na Martina usměje.

„To nebude nutný,“ odpoví rychle Martin.

Nerad se rozloučí a Martin se vrací ke svému stolu.

„Co blbneš?“ zastaví ho Ondřej. „Měls doma dusno?“

„Tak nějak,“ přizná Martin.

Ondřej ukáže hlavou na Janu, která už je na svém místě na druhé straně ateliéru. „Dřeli jsme na tom víc než dva roky… přece si na tom neudělá kariéru zrovna tahle?!“

Ale Martin není ochotný se o tom bavit. „Hele, dal bys mi číslo na svýho tátu?“ zeptá se nečekaně.

Ondřeje svým dotazem očividně překvapí. „Seš snad nemocnej?“

„Ne, jenom potřebuju nějakou radu.“

Ondřej se dál nevyptává. Na mobilu najde otcovo číslo a podá telefon Martinovi, aby si ho opsal. Potom se vrátí na své místo.

Martin si sedne k počítači. Chvíli se rozmýšlí a pak zapne monitor. Vyhledá heslo „krevní skupiny“ a pozorně pročítá všechny nabízené výsledky. Teď už ví trochu víc. Zkusí ještě zavolat Ondřejovu otci, aby si své podezření potvrdil. Pak vypne počítač a odchází z kanceláře.

...

Další den sedí Karel s Olgou v ordinaci u neurologa a ani se nesnaží skrýt své obavy. Připadá jim, že to trvá nekonečně dlouho, jen další a další vteřiny nervózního čekání a napětí. Lékař je k nim obrácený zády a něco si ověřuje na počítači. Konečně se k nim otočil.

„Asi bych vám to měl říct rovnou, abych vás neděsil,“ promluví. „Tomášovi nic není. Je úplně zdravý…“

Taková úleva! Jenže Karlovi jeho slova nestačí. „Tak proč ten poplach?“ zeptá se ostře.

Lékař pokrčí rameny. „Já vím, že sem s Tomášem chodíte odmalička, ale přesto se musím zeptat: Není adoptovaný? Pamatuju si, že jste po tom, co se stalo Kájovi, chtěli ještě jedno miminko… Možná to už nešlo…“

„Jako že nám ho tady celý roky zkoumáte, a my vám neřekli, že není náš?“ Karel se zasměje. Co to toho doktora napadlo?

„No, zeptat jsem se musel. Testy totiž prokázaly, že Tomášova DNA není shodná ani s jedním z vás,“ vysvětlí doktor věcným, skoro blahosklonným tónem.

Olga s Karlem se zarazí a podívají se po sobě.

„Tak to asi máte něco špatně, ne?“ Karel nechápe. Co je to za absurditu? Nebo jde o nějaký vtípek kamarádů?

„Omyl jsme vyloučili. Nespletli jsme se,“ vysvětluje trpělivě lékař.

Karel s Olgou překvapeně mlčí. Teď už se oba začínají bát.

„Když ne, tak co to teda znamená?“ chce vědět Olga. Je klidnější než Karel, vždycky se snaží brát život z té praktické stránky. Oba stále nerozumí, co jim to vlastně doktor chce říct.

„Že nejste jeho rodiče.“ Zavládne dlouhé ticho. Po chvíli lékař pokračuje: „Porovnával jsem výsledky Tomášových testů s anomáliemi DNA, které se vyskytly u vašeho Káji. Abych měl jistotu,“ vysvětlí doktor a zdá se, že se až skoro pyšní tím, na co přišel.

„Jak je něco takovýho možný… jak by se to mohlo stát?“ nechápe Olga.

„Když pominu možnost, že byste dítě sami záměrně vyměnili, pak se jako nejpravděpodobnější jeví záměna v porodnici,“ pokračuje lékař a tváří se jako detektiv. „Není to tak nemožné, jak se na první pohled může zdát. Obávám se, že…“

Karel ho nenechá domluvit, je rozčilením bez sebe, tohle dál poslouchat nebude. To si z něj dělá legraci?! „Není to tak nemožné?! Odcházíme!“ vykřikne. „Olino, pojď!“ A popadne Olgu za ruku.

Další lékařova slova o tom, o jak vážnou věc se jedná, zazní do prázdna. Karel už za sebou vztekle třísknul dveřmi.

Doma vytáhne ze skříně krabici s fotkami a vysype ji na stůl. Olga ho mlčky pozoruje. Nemluví na něj. Sama si to neumí srovnat v hlavě. Připadá si úplně paralyzovaná, celou cestu domů neřekla ani slovo. Teď tady mlčky sedí a v hlavě jí víří myšlenky. Proč jim ten doktor říkal takové věci? Šli tam přece jen zjistit, jestli je Tomáš v pořádku, jestli nemá tu nemoc, jako měl Kája.

Karel si jí nevšímá. Třesoucími se prsty vytahuje na stůl fotky z ohmataných obálek. Prohledává hromádku před sebou a vybírá ty s Tomášem. Vtom do jedné zabodne prst a obrátí se k Olze.

„Podívej, takhle ti ho donesli, abys ho poprvé nakojila. Tohle je on, tohle. Odmalička dobrej jedlík, jako jsem já. A tady, koukni, pořád ten samej chlapeček,“ probírá se dalšími fotkami. „Všichni pořád říkali, jak je mi podobnej… A tohle jsem já, když jsem byl malej. Vidíš tu podobu?“ nacpe jí před obličej dvě fotky. Na jedné je Tomáš jako miminko, na druhé, vybledlé a černobílé, je on ve stejném věku. „Jedna kolej, druhá kolej, obě stejný!“

Olga neodpovídá. Má pocit, že jí praskne hlava. Proč jí to Karel ukazuje? Stále jí to nedochází, ale do očí se jí derou slzy.

„Oli, je to nesmysl… blbost… kravina…“ procedí mezi zuby.

Najednou se za nimi ozvou kroky. „Co je?“ Do kuchyně se přišourá Bára. „Sentimentální chvilka u fotek?“

„Kde lítáte?“ Olga odvrátí tvář, aby Bára neviděla její uslzené oči. „Kde je Tomáš? Máte hlad?“

„Byli jsme se psem,“ objeví se ve dveřích rozesmátý Tomáš. „Jé, to jsem já!“ Ukáže na jednu z fotek a nahne se vedle Olgy nad stůl.

Olga si hřbetem ruky rychle utře oči a s hranou rozhodností zavelí: „Šup do koupelny. Běž.“ Poplácá Tomáše po zadku. „ A podívejte se, jestli nemáte klíště. Víte, jaký to roznáší choroby. Všude to píšou.“

„Fake news, mami! O tom jsi ještě neslyšela?“ pohrdlivě utrousí Bára ze schodů do patra.

Olga si vezme do rukou fotografie. Mlčky si je prohlíží. Najednou si všimne jedné fotky Káji. Po chvíli najde odvahu a promluví: „Karle, ten den, co se Tomáš narodil, byl tam už jenom jeden další kluk. Jakub Kadleců…“ Hlas se jí zadrhne.

Ale Karel si byť jen myšlenku na to odmítá připustit. „No a co my s tím?“

„Protože kdyby měl bejt nemocnej…“ Slyší sama sebe jakoby z dálky. Hlas se jí zlomí. Už se nemůže ovládnout.

„No tak by mu nepomohli, jako tenkrát nepomohli Kájovi,“ přeruší ji tiše v půli věty Karel. Nechápe, o čem se tady baví.

„Musíme to jeho rodičům říct, Karle. Tohle si nemůžem vzít na svědomí,“ rozpláče se Olga.

„Olino, ty ses zbláznila!!! Co mi to říkáš?!“ Karel vydechne. Proboha to přece nemůže být pravda?!

...

Jakub má na zemi před sebou rozložené puzzle a pečlivě vybírá jednotlivé dílky, které pak skládá do zvoleného obrazce. Je jako stroj, dokonale soustředěný, bez jakýchkoli emocí. Pro normálního smrtelníka se zdá nepochopitelné, že se pokaždé přesně trefí a každý kousek umístí na správné místo.

Tereza uklízí do skříně jeho vyprané a vyžehlené oblečení – vše pochopitelně v barvě červené nebo modré. Vtom v předsíni klapnou dveře, Martin se vrátil domů.

Tereza odloží prádlo a jde ho přivítat. „Tak co novýho v práci?“

„Dobrý.“

Lapidární odpověď a tón jeho hlasu ji zarazí. „Zas nějakej malér?“

Martin neodpovídá. Vezme Terezu za ruku a vede ji do kuchyně, co nejdál od Jakubova pokoje.

„Poslyš, Terko, Kuba měl s tou krví pravdu. My máme oba áčko, ale on má béčko, nikdy jsme si toho nevšimli,“ vysvětluje jí.

Tereza na něj udiveně zírá, nechápe, kam tím míří. „Já nevím… je to nějak důležitý?“

„A plus A je vždycky jenom A, nikdy z toho nemůže být B.“

Tereze to začne pomalu docházet, přesto není ochotná tomu uvěřit. „Třeba může, třeba existuje nějaká výjimka.“

„Neexistuje. Našel jsem si to na internetu a taky jsem se ptal Ondřejova táty. Je doktor.“

„Jak ptal? Na co, prosím tě?“

„Ptal jsem se na tu dědičnost.“

Chvíli je ticho. Tereza se na Martina upřeně dívá. Potom vybuchne. „Počkej… co mi to tady chceš říct? Jako že jsem měla jinýho? Že ty nejsi Jakubův táta?“

Martin nejdřív neodpovídá, pak mu to ale nedá. „Tak mi, prosím tě, nějak vysvětli, jak je možný, že má jinou krev než my?“

To už se Tereza přestává ovládat. Popadne utěrku a hodí ji po něm. „Tak to ti teda vysvětlím! Seš pěkně ubohej, Martine!“ křičí. Vytáhne ze zásuvky album s fotografiemi a začne jím rychle listovat. „Jezdili jsme stopem, pamatuješ? Norsko, fjordy… ryby jsme tam chytali… Tři měsíce jsme byli pořád spolu. Každej večer, každou noc.“

Martin na ni jen mlčky zírá.

„Takže jestli si nemyslíš, že to bylo neposkvrněný početí, tak mi vysvětli, jak jsem mohla spát s někým jiným? Prosím. Čekám.“

„Já nevím, Terko, já vážně nevím. Já pro to nemám žádný vysvětlení…“

V té chvíli se ve dveřích kuchyně objeví Jakub. V ruce drží kartičku s obrázkem a radou, jak se při hádkách správně chovat.

„Jak se nehádat. Četli jsme to už spolu,“ říká vážně a podává jim ji.

Oba na něho zděšeně zírají. Konečně se Tereza vzpamatuje. Usměje se na Jakuba. „Kubo, my už se nehádáme… promiň. Pojď, vyčistíme si zuby a půjdeme do hajan, ano?“ Vezme syna do náruče a odnáší ho do koupelny.

Je noc. Jakub už spí. Tereza stojí na terase, v ruce má skleničku vína a dívá se na ozářené město a řeku pod sebou. Už se uklidnila.

„Můžu?“ Martin se zastaví u otevřených dveří.

„Proč bys nemohl?“ Tereza odpoví smířlivě.

„Jen jsem ti chtěl říct, že naši zítra nepřijedou…“ říká rozpačitě.

„To už je tak trochu tradice, ne?“ přeruší ho Tereza.

„Nepřijedou sem, protože to nebude potřeba.“

Tereza se usměje. Aha, Martin určitě zase něco plánuje. Chvíli mlčky pozorují noční město.

„Terezo, zkus se na to podívat mýma očima. Co by sis myslela ty?“ říká mírně, nechce se hádat.

Tereza chvíli váhá, než odpoví. „Víš, co je mi na tom nejvíc líto? Že mi nevěříš.“

Martin ji obejme kolem ramen. „Poslouchej, Terko, proč ty sis mě vlastně nikdy nevzala?“

„Protože ses mě nikdy nezeptal, jestli bych chtěla,“ Tereza položí hlavu Martinovi na rameno. Zadívají se na noční město, je tiché a klidné. I oni už jsou klidní, v jejich myšlenkách je smíření, ale jako by se před nimi najednou otevřely dveře do studené a prázdné chodby.

...

Olga je zoufalá. Pořád přemýšlí a v duchu se vrací do porodnice, do minulosti, snaží se vzpomenout si na nějaké náznaky, které by jí mohly pomoct, žádné však nenachází. Je těžké si to i jen připustit, ale ještě těžší je nechat druhou rodinu bez šance. Pere se to v ní, ale nakonec se odhodlá udělat to, co si myslí, že je správné. Vydává se za Tereziným tátou do Prahy. Za rodinou Býčků, dřív než jí to Karel rozmluví. Býčkovi a Holcovi jsou ve stavu chladného nepřátelství od doby, co Karla zná.

„Nejdu kvůli Karlovi, abyste si nemyslel,“ vysvětluje Olga Rudolfovi rozpačitě, když se pozdraví. „Je mi jedno, co jste si vy dva udělali…“ Vlastně ani pořádně neví, co všechno si kdysi s Rudolfem udělali, a po těch letech ji to už ani nezajímá. Tady jde o zdraví dítěte, všechno ostatní musí jít stranou. A také jí to pomůže nemyslet tolik na to hlavní, co se stalo, tedy asi stalo.

„Kvůli čemu jste teda přišla?“ přeruší ji Rudolf udiveně.

„Nepozvete mě dál? Není to věc, kterou bysme měli řešit na zahradě…“ Olga se rozhodně odbýt nedá. Není jí ale příjemné, že na zahradě jsou oba Rudolfovi rodiče, Vladimír a Jindřiška Býčkovi.

Rudolf pokrčí rameny a kývne směrem k domu. „No tak pojďte dovnitř.“

Oba teď sedí proti sobě u stolu. Olga má před sebou kávu a rozmýšlí se, jak začít. „Je to skoro deset let, co náš Kája umřel…“ řekne nakonec.

„Žádný rodič si nezaslouží, aby stál nad rakví svého dítěte…“ V Rudolfově hlasu je slyšet účast.

„Ta nemoc, kterou měl… ta mitochondriální encefalopatie… je dědičná…“ Olga se zarazí.

Rudolf začíná být netrpělivý. „Podívejte, vnuk má dneska oslavu, tak jestli nepotřebujete něco konkrétního…“ Snaží se ale zůstat zdvořilý.

Mezitím Olga sebrala odvahu a naváže na jeho slova. „Je tady určitá pravděpodobnost, že tu nemoc by mohl mít váš Jakub.“

Rudolf nejdřív nechápe. „Co to je za blbost? Po kom by to asi tak zdědil? Sama jste přece říkala, že je to dědičný…“

„Mohl by to zdědit po mně… nebo po Karlovi.“

Rudolf se zarazí, ale na jeho tváři se objeví obavy. „To má být nějaká provokace?“ Od Holce by ani nic jiného nečekal.

Pohled Olgy je vážný. Položí na stůl obálku. „Tady jsou všechny papíry, co mi k tomu ve špitále dali.“

Rudolf popadne obálku, papíry vysype na stůl a začne je okamžitě číst. Olgy si už nevšímá.

„Karle, byla jsem u Býčků,“ oznámí Olga doma. Trochu se jí ulevilo, ale pořád si připadá jako ve zlém snu.

Karel ztuhne. Má co dělat, aby se ovládl. „Olino, do háje… Řekni mi, on ti to jako všechno věřil?“

Olga mlčí.

„Nebo se ti vysmál a vyhnal tě?“

„Sedl do auta a jel do Prahy za Terezou. Takže jo, asi mi to uvěřil.“ Podívá se na něj.

„Dokážeš si představit, co teď bude? Co asi udělají?“ ptá se vyčítavě Karel.

„Karle, musela jsem mu to říct. Prostě musela,“ brání se Olga.

...

Do Prahy dorazil za Kubou děda Rudolf, chtěl by mu popřát k narozeninám, kromě dárku veze složku papírů od Olgy.

Tereza sedí nehybně u stolu a zírá zděšeně na otce. V místnosti je naprosté ticho. „Já vůbec nevím, o čem to tady, tati, mluvíš,“ řekne nakonec tiše.

„Ukázala mi všechny papíry… volal jsem i tomu doktorovi… Nepřišel bych s tím, kdybych si nemyslel, že to může být pravda.“

„Jaká pravda? Že Jakub není náš? To je přece blbost, úplná kravina,“ vybuchne Tereza.

„Je ale pravda, že rodili ve stejnou chvíli jako my,“ podotkne Martin, který zatím mlčel. „Tohle by mohla být odpověď na to Jakubovo béčko.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kukačky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.