Z verejných zdrojov podporil Fond na podporu umenia

Editor: Peter Salner

Ťažké časy
Roky 1938-1945 v aktuálnom spoločenskom diskurze

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

ETNOLOGICKÉ ŠTÚDIE 48
Publikácia vznikla v rámci v projektu grant VEGA 2/0022/17 Vojnový slovenský štát a holokaust v aktuálnom spoločenskom diskurze (Etnologický pohľad).
Vedeckí recenzenti:
Doc. PhDr. Jolana Darulová, CSc, Filozofická fakulta, Univerzita Mateja Bela v Banskej Bystrici
Hana Kubátová, M.A., Ph.D., Institut politologických studií, Katedra politologie, Fakulta sociálnich věd, Karlova Univerzita Praha, ČR
Mgr. Ivica Štelmachovič Bumová, PhD., Katedra porovnávacej religionistiky Filozofickej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave
Autori:
© Daniel Luther, CSc., Ústav etnológie a sociálnej antropológie SAV, Bratislava, 2020
© Mgr. Soňa G. Lutherová, PhD., Ústav etnológie a sociálnej antropológie SAV, Bratislava, 2020
© Mgr. Zuzana Panczová, PhD., Ústav etnológie a sociálnej antropológie SAV, Bratislava, 2020
Editor: PhDr. Peter Salner, DrSc., Ústav etnológie a sociálnej antropológie SAV, Bratislava, 2020
© Ústav etnológie a sociálnej antropológie SAV, Klemensova 19, Bratislava, 2020
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2020
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Translation © Jakub Tlolka
Photo © Denisa Buranová, Soňa G. Lutherová, Slovenský národný archív – fotoarchív STK, archív Petra Salnera
Cover photo © Peter Salner a Slovenský národný archív – fotoarchív STK
Cover © Marenčin Media, 2020
Design and layout © Marta Blehová, 2020
879. publikácia
1. vydanie

ISBN 978-80-569-0673-6

DOI: https://doi.org/10.31577/2020.9788056906736

Vysoká ulica v nových časoch. Slovenský národný archív – fotoarchív STK

Kniha Ťažké časy (Roky 1938 – 1945 v aktuálnom spoločenskom diskurze) predstavuje spolu s monografiou Holokaust okolo nás jeden z dvoch záverečných výstupov projektu VEGA 2/0022/17 Vojnový slovenský štát a holokaust v aktuálnom spoločenskom diskurze (Etnologický pohľad). V súlade so zadaním projektu sa autorský trojlístok venuje rôznym aspektom súčasného vnímania skúmaného obdobia v aktuálnom spoločenskom diskurze. Nie je to jednoduchá úloha, pretože vo vzťahu k tomuto zložitému obdobiu nedávnej minulosti Slovenska sa prejavuje široké spektrum názorových prístupov, ktoré ešte dnes, tri štvrte storočia po (oficiálnom) zániku vojnového štátu, naďalej rozdeľujú a traumatizujú spoločnosť.

Zložitú realitu a šírku aktuálneho diskurzu odrážajú aj jednotlivé kapitoly monografie, ktorú držíte v rukách. Ich autori si všímajú témy, ktorých zoradenie ponúka rôzne alternatívy, napokon sme však uprednostnili časový aspekt. Z tohto hľadiska najstarší, a teda prvý je falzifikát Protokoly sionských mudrcov, ktorým sa zaoberá Zuzana Panczová. Vznikol v cárskom Rusku na začiatku 20. storočia a postupne prenikol do rôznych európskych štátov. Autorka osobitnú pozornosť venuje jeho šíreniu v slovenskom prostredí, kde najmä v tridsiatych rokoch 20. storočia prispel k formovaniu antisemitskej propagandy a protižidovského zákonodarstva vojnového slovenského štátu a podieľal sa tak na tragických osudoch desaťtisícov jeho židovských obyvateľov. Ako autorka na základe svojich výskumov konštatuje, napriek opakovanému zisteniu, že ide o vedomý podvod, Protokoly sionských mudrcov ani po desaťročiach „nezapadli prachom“. Naďalej im patrí významné miesto v spektre konšpiračných teórií, ktoré aj v súčasnosti oslovujú nemalú časť obyvateľov Slovenska. Slovenčina umožňuje použiť formu žid aj Žid. Stretávame sa s týmto pojmom práve v kapitole o protokoloch. Autorka ho chápe v etnickom kontexte, preto s výnimkou prípadných citácií v monografii uprednostňujeme veľké začiatočné písmeno (Žid).

Daniel Luther sa zaoberá súčasnými reflexiami vyhnania príslušníkov českej menšiny. Došlo k nemu na prelome rokov 1938 – 1939, teda už v prvých mesiacoch existencie vojnového štátu. Na základe vlastných dlhodobých výskumov sa zameral na situáciu v prostredí Bratislavy, kde žila početná a aktívna česká menšina. Pre pochopenie zvolenej problematiky je nevyhnutná sonda do pôsobenia tejto (vtedy štátotvornej) minority v medzivojnovom období, autor si však všíma tiež, ako tieto udalosti s odstupom času vnímajú ľudia, ktorí ich zažili na vlastnej koži, ale aj generácie ich potomkov a českých prisťahovalcov z povojnového obdobia.

Soňa Gyárfáš Lutherová reflektovala dôsledky arizačných zákonov, ktoré vstúpili do platnosti v roku 1940 a viedli k úplnému ožobráčeniu príslušníkov židovskej komunity. Pri prezentovaní týchto procesov sa opierala o poznatky, získané v priebehu režírovania antropologického dokumentárneho filmu Zatopené, ktorého vznik sama iniciovala. S využitím metódy autoetnografie približuje osudy posledných vlastníkov kaštieľa v Parížovciach, ktorý dnes tvorí súčasť Múzea liptovskej dediny v Pribyline. Východiskom veľmi zaujímavej a citlivo sformulovanej analýzy sú názory a pocity členov rodiny, ktorí majú k tomuto objektu osobný vzťah. Protagonistami filmu (a následne aj kapitoly) sú dcéry, vnuk a pravnuk posledných majiteľov kaštieľa. Film Zatopené im ponúkol priestor pre oživenie spomienok príslušníčok generácie pamäti, ale aj pre pocity a emócie ich potomkov. Z ich výpovedí je zrejmé, že strata majetku znamenala pre poškodených a ich rodiny nielen ekonomický a existenčný problém, ale negatívne zasiahla aj ich psychiku. Autorka takto názorne ilustrovala, že holokaust a jeho neskoršie dôsledky sa prejavujú aj v súčasnosti.

Tri rôzne pohľady na historické korene a súčasné reflexie vojnového slovenského štátu a holokaustu predstavujú dôležitý príspevok k hlbšiemu poznaniu nedávnej minulosti Slovenska a jej presahov do súčasnosti. Získané poznatky zároveň potvrdzujú, že napriek časovému odstupu, blížiacemu sa odchodu posledných svedkov doby a dostupným historickým faktom, sa aj dnes, tri štvrte storočia po zániku tohto režimu, hlási k jeho odkazu a ideológii nemalá časť občanov Slovenska. Z tohto dôvodu je potrebné, aby rôzne spoločenskovedné disciplíny (každá zo svojho hľadiska a s použitím vlastných metód vedeckého bádania) venovali rokom 1938 – 1945 a súčasným reflexiám tohto obdobia, naďalej zvýšenú pozornosť.

Peter Salner

Zuzana Panczová

Ilustrácia v knihe Sergeja Nilusa Velikoje v malom i Antichrist (vydanie z roku 1911), ktorá obsahovala text Protokolov sionských mudrcov. Wikimedia Commons

Azda žiaden text natoľko neovplyvnil antisemitský sprisahanecký diskurz ako Protokoly sionských mudrcov. Už krátko po ich zverejnení boli prijaté rôznymi ideologickými systémami, prostredníctvom ktorých prenikli do povedomia širokých vrstiev obyvateľstva. Napriek dôkazom o ich neautentickosti (čomu sa budem venovať neskôr v ďalšom texte), napriek historickej skúsenosti s tragickými následkami ich zneužívania pri legitimizovaní holokaustu v období druhej svetovej vojny, ostávajú dodnes populárnym nástrojom živenia protižidovských nálad a platným argumentom v prospech predstáv o globálnom židovskom sprisahaní. Na ideologickej báze prepájajú svet konca 19. storočia so súčasnosťou, stále sú schopné získavať skalných stúpencov alebo zapálených odporcov, a postupom času sa stali súčasťou antisemitských a aj širších antisystémových argumentačných klišé. V tomto príspevku sa chcem zamerať na otázky, ako boli a sú prijímané Protokoly sionských mudrcov v slovenskom (prípadne aj v spoločnom česko-slovenskom) jazykovom priestore, a to predovšetkým v súvislosti so stratégiami ich legitimizácie (ospravedlnenia alebo zdôvodnenia) vo verejných debatách.

Protokoly predstavujú jedno z klasických vyústení konšpiračného teoretizovania. Napĺňa túžby súčasných dedičov protižidovskej nenávistnej tradície, ktorí mu na oplátku prejavujú lojalitu tým, že sú ľahostajní voči dôkazom o ich falošnom pôvode. Zoči-voči tragédiám, o ktoré sa Protokoly pričinili, je preto zaujímavou otázkou, aký typ argumentácie v prospech ich pravdivosti si ich stúpenci osvojujú. V nasledujúcej kapitole sa ponoríme do tieňov minulosti, v ktorých zároveň môžeme jasne rozoznávať kontúry mnohých dnešných floskúl, postojov a argumentačných línií, šíriacich sa spletitými zákutiami internetu. Tieto opäť pritakávajú túžbe nájsť svojho osvedčeného obetného baránka, na ktorého sa dá previesť zodpovednosť za reálne či iluzórne nedostatky, hriechy a zlyhania.

Proces legitimizácie určitých postojov a názorov sa odohráva v príslušnom diskurzívnom systéme vzťahujúcom sa na jestvujúce inštitucionálne tradície.[1] V prípade legitimizácie presvedčení, ktoré stoja v rozpore so zákonmi, s morálnymi hodnotami alebo s oficiálnymi stanoviskami rešpektovaných spoločenských inštitúcií, je východiskom spochybnenie, resp. delegitimizácia týchto inštitúcií a praktík, čoho nástrojom môžu byť práve naratívy opierajúce sa o konšpiračné teórie. V súvislosti s Protokolmi sa centrálnou stratégiou pri ich propagácii stáva delegitimizácia oficiálnych historických vedeckých tvrdení, že ide o podvrh, ktorý bol zneužitý pri propagácii antisemitizmu a pri ospravedlnení holokaustu.

História propagandistického využívania Protokolov je výrečným príkladom tragického vyústenia konšpiračného uvažovania. Cieľom ich tvorcov nebolo priniesť špekulatívny „alternatívny pohľad“ na spoločnosť, ale poskytnúť dôkaz o identite nepriateľskej skupiny zodpovednej za vojny a revolúcie, za morálne aj ekonomické zlyhania spoločenských inštitúcií. Text Protokolov výrazne zasiahol do formovania verejnej mienky v Európe i USA v medzivojnovom období, a stal sa tak východiskom a ospravedlnením násilia páchaného na vybranej obeti dláždiac cestu holokaustu. Cynicky ladenými úvahami o princípoch globálne riadenej modernej kapitalistickej spoločnosti dokázal ovplyvniť príslušníkov rôznych sociálnych vrstiev vrátane elít. Zdá sa, že natoľko vystihol (a dodnes vystihuje) kritické postoje a presvedčenia mnohých ľudí voči existujúcemu politickému systému, že sa mu podarilo získať v ich očiach status vizionárskeho diela, reálne sa napĺňajúceho v súčasnom dianí. Židovské sprisahanie je v Protokoloch vykreslené ako obzvlášť rafinované. Poraziť jeho moc je ťažké pre jeho neviditeľnosť, dokonalú kamufláž sprisahancov. Obraz globálneho, stáročia trvajúceho židovského sprisahania, je aj dnes súčasťou politických názorov spochybňujúcich morálny kredit liberálnej demokracie. Argumentácia tkvie v kritike liberalizmu za to, že údajne smeruje k nastoleniu globálnej vlády absolutistického panovníka, no paradoxne sa uplatňuje najmä v diskurzoch zdôrazňujúcich nostalgiu za rôznymi typmi minulých autoritatívnych alebo absolutistických režimov. Je to najmä prípad radikálnych politických a náboženských smerov, ktoré opisujú systém liberálnej demokracie ako nefunkčný, nemorálny a dekadentný.

Zdrojmi pre moje analýzy sú príslušné dobové masmediálne zdroje či už konkrétne vydania Protokolov a predhovory k nim, alebo iné verejne šírené komentáre, prípadne diskusné príspevky k nim. Pri citácii samotného obsahu Protokolov používam slovenskú verziu českého prekladu od Roberta Helebrandta Kniežatá zloby (1991),[2] ktorý sa prostredníctvom internetu voľne šíri v plnom znení.

Treba si uvedomiť, že história ideologického obsahu Protokolov je podstatne staršia ako dátum ich publikovania. Verejnosti boli na začiatku 20. storočia predstavené ako údajne autentický opis stratégií, ktorými židovskí sprisahanci bezohľadne riadia medzinárodnú politiku, hospodárstvo, vzdelávanie, vedu, médiá, a teda aj verejnú mienku. Ich cieľom má byť kolaps doterajšieho systému a tradičnej spoločnosti, čo v konečnom dôsledku povedie k nastoleniu diktatúry. Absorbovali dobové apokalyptické nálady interpretujúce vývoj modernej spoločnosti ako postupný morálny aj ekonomický úpadok. Text pozostáva z 24 statí, „protokolov“, ktoré sú (nie veľmi systematicky) členené na ucelené témy. Prostredníctvom zovšeobecnení o fungovaní súdobej spoločnosti sa cyklicky vracia ku zobrazeniu princípov liberalizmu ako nástroja na ovládnutie spoločnosti cynickými manipulátormi. Výstižne je to vyjadrené hneď v úvodných častiach prvého „protokolu“:

„Politická sloboda nie je skutočnosťou, ale len pomyselným pojmom. Je potrebné naučiť sa umeniu, ako tohto pojmu použiť, keď je potrebné pripútať lákadlom predstavy sily na svoju stranu masu ľudu, ak sa má rozbiť vládnuca strana. Celá vec je uľahčená, keď protivník udržuje svoju moc pomocou myšlienky slobody alebo tzv. liberalizmu a obetuje tejto myšlienke aj časť svojej moci. Potom sa potvrdí správnosť našej teórie: opustené vládne kormidlo uchopia podľa zákonov prírody ihneď nové ruky, aby slepá sila ľudu nezostala ani jeden deň bez vodcu. Nová vláda proste nahradí starú, liberalizmom oslabenú vládu“ (Kniežatá zloby 1991: 17).

Prekážkou v zámeroch sprisahancov bola najmä šľachta, ktorú sa podarilo odstaviť od moci vďaka Francúzskej revolúcii, úkladne riadenej židovskými sprisahancami:

„Slová ,voľnosť, rovnosť, bratstvo‘ do našich radov privábili celé davy ľudí, za čo ďakujeme svojim nevedomým nadháňačom po celom svete, ktorí nadšene niesli našu zástavu. Tieto slová sa však stali hlodajúcimi červami a zničili blahobyt Gojimov, pretože všade narúšali kľud, mier a svornosť a podkopávali základy ich štátov. Okrem iných výhod sme však dosiahli výhru prvého rádu: docielili sme zrušenie privilégií, inak povedané dosiahli sme zničenie vlastnej podstaty šľachty Gojimov, ktorá bola jedinou oporou národov a štátov proti nám“ (Kniežatá zloby 1991: 19).

Augustin Barruel. Wikimedia Commons

Ak sa však vrátime približne o storočie späť do obdobia krátko po vypuknutí Francúzskej revolúcie roku 1789, zistíme, že z jej zosnovania vinili vtedajšie konšpiračné teórie spočiatku nie Židov, ale tajné spolky. Rozsiahlejšiu medzinárodnú sieť tajných spolkov vytvárali už od konca 17. storočia najmä slobodomurári, ktorí sa verejne profilovali ako členovia elitných vrstiev spoločnosti zdieľajúci humanistické a osvietenské ideály bez konfesionálnej vyhranenosti. O naliehavosti obáv, ktoré vyvolávali v cirkevných kruhoch, svedčia viaceré pápežské vyhlásenia odsudzujúce členstvo v slobodomurárskych lóžach.[3] Navyše sa objavovali obvinenia z infiltrácie lóží členmi zakázaného spolku iluminátov. Pre úplnosť dodajme, že konšpiračné teórie vo svojej podstate pracujú s momentom utajovania existencie alebo činnosti skupín podozrivých zo sprisahania (podrobnejšie o tom pojednáva Barkun 2013: 4). Zatiaľ čo slobodomurári, jezuiti či Židia sú príkladmi skupín, ktorých existencia nebola utajovaná, no v zmysle konšpiračných teórií boli tajné ich aktivity, v prípade iluminátov išlo o skupinu, ktorá bola zakázaná už krátko po svojom vzniku, a tak bola neskôr tajná nielen jej činnosť, ale aj existencia. Už v počiatočnom období pôsobenia slobodomurárskych lóží jestvovali podozrenia na ich prepojenie so Židmi, a to práve vzhľadom na ich nadkonfesionálny charakter, ale aj obľubu v starozákonnej symbolike (Gregory 2012: 52). Avšak prvé literárne snahy o identifikáciu sprisahaneckých centier zodpovedných za Francúzsku revolúciu (spisy Johna Robisona a abbého Barruela)[4] explicitne menovali okrem slobodomurárov napríklad aj iluminátov či jansenistov, Židov priamo nie. Myšlienka údajného prepojenia činnosti tajných spolkov a sprisahaného židovstva pri rozpútaní Francúzskej revolúcie a pri rozvrate tradičných kresťanských hodnôt sa v konšpiračných teóriách rozvinula neskôr v priebehu 19. storočia.[5]

Protokoly už majú jednoznačne antisemitský charakter, vyvrcholením ich dystopickej vízie vývoja spoločnosti malo byť nastolenie nábožensko-politickej diktatúry pod vedením židovského vládcu:

„30. Až si izraelský kráľ položí korunu na svoju posvätenú hlavu, ktorú mu už vtedy ponúkne aj celá Európa, stane sa patriarchom celého sveta. Obete, ktoré si vyžiada dosiahnutie tohto cieľa, nikdy nedosiahnu počet tých obetí, ktoré padli na oltár velikášstvu za stáročného panovania gojimských vlád“ (Kniežatá zloby 1991: 45).

„3. [...] Klerikalizmus a kňazstvo obmedzíme v jeho činnosti natoľko, aby jeho vplyv v budúcnosti nebol prakticky žiadny.

4. Až nadíde okamžik, kedy bude nutné zničiť aj pápežstvo, uskutoční ľud, vedený našou neviditeľnou rukou, útok na vatikánsky palác. Tu však zakročíme pod zámienkou, aby sa neprelievalo príliš mnoho krvi. V skutočnosti to však bude len preto, aby sme vnikli do vatikánskych komnát, ktoré potom neopustíme skôr, ako nezničíme jeho moc a to i morálne.

5. Kráľ izraelský sa potom stane pravým pápežom sveta, patriarchom medzinárodnej cirkvi“ (Kniežatá zloby 1991: 48).

Sergej Nilus. Wikimedia Commons

Slobodomurári v týchto predstavách zohrávajú len vedľajšiu úlohu „pomáhačov“; ich túžbu po moci a pocite výlučnosti Židia zneužívajú na vlastné ciele.

Protokoly boli prvýkrát vydávané v podobe článkov na pokračovanie v roku 1903 v petrohradskom časopise Russkoje znamja.[6] O dva roky neskôr ich znenie publikoval spisovateľ S. Nilus ako súčasť svojej knihy Velikoje v malom i Antichrist, kak blizkaja političeskaja vozmožnosť. Zapiski pravoslavnago [Veľké v malom a Antikrist ako blízka politická možnosť. Zápisky pravoslávneho]. Nilus bol totiž silne ovplyvnený tradíciou ruského nacionalistického apokalyptizmu, a tak židovské sprisahanie preňho napĺňalo biblické predpovede nastolenia vlády Antikrista.[7] Už krátko po vydaní textu sa objavili podozrenia, že ide o podvrh vypracovaný ruskou tajnou službou Ochrana; v roku 1921 britské noviny Times a v roku 1924 nemecké noviny Frankfurter Zeitung priniesli správy o tom, že sú podvrhom. Textové analýzy potvrdili, že veľká časť textu je prevzatá zo spisu M. Jolyho (Dialogues aux Enfers entre Montesquieu et Miachavel, 1864) kritizujúceho vládu Napoleona III. – avšak bez zmienok o židovskom sprisahaní. Antisemitské prvky spisu zas nápadne pripomínajú román H. Goedscha Biarritz (1868), ktorý v kapitole „Na pražskom židovskom cintoríne“ opisoval údajné stretnutia mocných Židov, na ktorých vždy raz za sto rokov kujú svoje svetovládne plány. Vedenie ruskej Ochrany pravdepodobne vypustilo tento protižidovsky upravený plagiát v búrlivých časoch blížiacej sa revolúcie v roku 1905, aby bola zodpovednosť za ňu v povedomí verejnosti pripísaná Židom (pozri aj Tazbir 1996: 26-34). Politológ D. Pipes zastáva názor, že pravým cieľom pravdepodobne nebolo ovplyvniť verejnú mienku, ale presvedčiť cára Mikuláša II., že ruskí liberáli sú v skutočnosti židovskými agentmi (Pipes 2003: 108).

Tragickým spôsobom boli Protokoly zneužité už dva roky po ich prvom zverejnení v súvislosti s protižidovskými pogromami počas revolúcie v roku 1905 v Rusku. Aj na ich základe boli totiž z jej zosnovania obviňovaní práve židovskí sprisahanci. Ich medzinárodná popularita však vzrástla najmä v dôsledku hrôz prvej svetovej vojny, vrátane nastolenia komunistickej diktatúry v Rusku v roku 1917. Po rokoch relatívnej prosperity sa totiž práve táto vojna stala pre vtedajšiu spoločnosť symbolom zlyhania, krutosti a cynizmu inštitúcií reprezentujúcich štátnu moc a medzinárodnú diplomaciu. Dôsledkom vojny bol dokonaný zánik väčšiny tradičných európskych monarchií, na troskách ktorých vznikli sekulárne alebo ateisticky orientované nové štáty. Protokoly poskytli ideálne vysvetlenie a vinníka tým, ktorí s takýmito dôsledkami vojny nesúhlasili – čo bol najmä prípad porazeného Nemecka či ruských emigrantov z radov stúpencov cárskeho režimu. Položili základy argumentácie namierenej proti medzivojnovému usporiadaniu Európy tak zo strany antidemokratickej krajnej pravice, ako aj monarchisticky orientovaného náboženského fundamentalizmu.[8] Nie je preto veľkým prekvapením, že Protokoly, aj vďaka vplyvu ruskej emigrácie, vychádzajú v Nemecku po prvýkrát už v roku 1920 pod názvom Die Fiktion von der jüdischen Weltverschwörung, a to s finančnou podporou antisemitskej organizácie Überhebung des Judentums [Zbavenie sa Židovstva] (Tazbir 1996: 57). Rovnako tak v roku 1920 vychádzajú ich preklady do iných svetových jazykov vrátane francúzštiny a angličtiny.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ťažké časy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.