Ivana Havranová

Keď umrie láska

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

Copyright © Ivana Havranová, 2021
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2021
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2021
Design © Marta Blehová, 2021
883. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-569-750-4 (viaz.)
ISBN 978-80-569-0751-1 (ePDF)
ISBN 978-80-569-0752-8 (ePub)

Nemala z toho radosť, no vedela, že deti už neporodí. Dievčatko, ani chlapca... Mala niečo cez päťdesiat rokov a to už nebola nijaká mladosť. No predstava, že v starobe zostane sama a možno ju nájdu roztrhanú vlastnými psami, jej nedala spávať. Ustavičné výčitky, že mladosť prehajdákala vo víre zábavy a cestovania, jej spôsobovali ťažké migrény. Uvedomovala si, že obdobie prípravy na čas, keď roky mladosti budú za horami, za dolami, sú definitívne preč a to, čo neurobila, podcenila, už neopraví. Pritrafilo sa však niečo, s čím už nerátala. Keď sa vydávala za Braňa, chlapca vyučeného za stolára, o láske nemohlo byť ani reči. Nevysoký, s takmer zrasteným čiernym obočím, i pri čo najmenšom úsmeve vždy ukázal krivé zanedbané zuby. Mladší, nepríťažlivý, avšak pri jeho ponuke na sobáš nezaváhala.

No čo. Aspoň sa o mňa, keď nebudem vládať, postará, vravela si a predstavu jeho tváre zaháňala dlaňou ako dotieravé muchy.

V ten celý týždeň sa ulicami preháňalo všetko možné. Vetrisko vytrhávalo ľuďom z rúk noviny, rozfúkavalo smetné koše, pokrčené papiere lietali vzduchom, akoby pršali z neba. A práve vtedy sa to stalo. Brali sa iba, ako vravela ona, na národnom výbore. Po suchom, svadobnom obrade pozvali svedkov na obed do Krymu, sadli si za stôl pre štyroch a každý si vybral z jedálneho lístka, na čo mal chuť. Novomanžel zatúžil po guláši a pive, Lei priniesli vyprážaný karfiol s tatárskou omáčkou a varené zemiaky, svedkovia si dali bravčové šnicle s hranolčekmi. Niekto sem-tam prehovoril, no spoločnosť sa správala, ako učia rodičia deti. Pri jedle sa nerozpráva. Braňo žiaril šťastím, Lea myslela na to, že do svojho malého dvojizbového bytu musí nasťahovať ešte aj chlapa. Málo skríň, malá kúpeľňa... Za všetko sa platí, vravela si však a pri pohľade na muža, už vlastného, sa jej v duši nerozsvietila ani jediná iskrička niečoho podobného láske: Zvyknem si na neho. Na každého si možno zvyknúť! Možno bude celkom príjemný, že nebude robiť nijaké problémy, myslela si a zapla si do chvosta dlhé blond vlasy. Na svadbe ležali jemne naondulované na pleciach, krášlili tvár nevesty. No po obrade už nešlo o nič. Ani o fotky, ktoré bývajú jednou z najväčších pamiatok.

Na druhý deň po svadbe sa novomanželka zastavila v cukrárni po zákusky. Bez nich by si do práce vôbec nedovolila prísť. Kolegyne by ju zožrali. Výslužka jednoducho musí byť. Tri veterníky, tri krémeše a tri likérové špice. Popŕchalo jemne, ako to niekedy v septembri zvykne, škatuľu ukrývala všelijako pod sako, dáždnik si zabudla doma v chodbe. Keď najtradičnejšie zákusky, aké len možno zohnať, priniesla do obchodu, kde pracovala, všetky kolegyne tvrdo pracovali. Sedeli za kasami a účtovali kupujúcim nákupy. Dámy pokladníčky. Odložila teda spomienku na svadbu v šatni a vošla do obrovskej haly plnej tovaru, aby sa pripojila k pracujúcim. Lea chodila na strednú ekonomickú, študovala fakturácie, no nejako sa jej nedarilo zohnať si prácu. Pochodila veľké aj malé firmy, ohlásila sa dokonca aj vo veľkých fabrikách. Všetko plné, nijaké voľné miesta, skončila teda v obchode pri pokladni. Pri hľadaní jej nepomohol ani vzhľad. Modrooké vysoké, štíhle dievča... Nuž... Nijaký luxus, ale pokojne sa dalo povedať, že je pekná. A keď sa raz posadila za kasu a naučila sa účtovať, každým dňom si zvykala viac a viac, až sa rozhodla zamestnanie už nemeniť. Robila s ľuďmi, práca to bola dynamická, osprostieť pri nej nemohla, veď musela byť ustavične v strehu... Aj spolupracovníčky boli v pohode. Nijaké intrigy, závisť, mali sa celkom rady.

Okolo poludnia zazvonil Lei telefón.

Áno? Stalo sa, Branko, niečo?

Nie, nestalo, len som prišiel domov a neviem nájsť nič na jedenie. Čo nemáme navarené? Veď v tej chladničke nič nie je!

Pozri. Pokojne môžeš niečo uvariť. Ak máš čas. Lebo ja nemám, som v robote, poradila mužovi Lea.

Prišiel som sa iba najesť, aj ja mám veľa roboty! zvýšil hlas a Lea zvraštila tvár. Deň po svadbe a už má pocit, že mu bude niekto vyvárať a nebodaj ho aj obsluhovať.

Pozri, Braňo. Som v práci a musíš si zobrať iba to, čo máme. Nejakú konzervu. Ryby alebo paštétu. A mal by tam byť aj syr. Nemám ti ako pomôcť, odvetila už plná žlče a zľakla sa, ako ten život s cudzím chlapom zvládne.

No dobre, Leika. Pozri. Mám ťa rád, ale toto sa stalo naposledy. Zajtra chcem mať navarené, skončil diskusiu muž, o ktorom si pred svadbou myslela, že nevie narátať do päť.

Počkaj, počkaj. Nejako ti stúplo sebavedomie, nie? To tou svadbou? zasmiala sa.

Žena má variť! To ťa doma nenaučili? začula z druhej strany jedovatú poznámku. Zrušila rýchlo hovor, pred pokladňu sa nahromadili kupujúci.

Keď prišla domov, Braňo sedel na gauči a pozeral televízor: Musíš si nájsť nejakú inú robotu! Aby si mala čas variť aj všetko, čo žena má robiť, aby si sa neflákala do tmy, povedal skôr, ako sa stačila v chodbe vyzuť.

Ty si nájdi, Branko. Ja žijem takto a mne sa to páči, odvetila, vošla do kúpeľne a umyla si ruky. V kuchyni si pripravila všetko na varenie a pustila sa do prípravy jedla na ďalší deň.

A Lea, už keď sme pri tom, pozri, mám štyridsať rokov a chcel by som dieťa. Mali by sme s tým niečo urobiť, vravel prísne a celkom bez emócie.

Tak si poroď! Ja už rodiť nebudem. To si vedel pred svadbou, odvetila, krájajúc mäso na paprikáš.

Rodina bez detí nie je rodinou, to vie predsa každý! ohradil sa a televízia ho prestala celkom zaujímať. Musíme sa aspoň pokúsiť!

Môžeme sa pokúsiť o adopciu, nie o vlastné! Jednoducho, vlastné už mať nebudem. Vieš, koľko mám rokov? zvyšovala hlas. Každý by videl, že to v nej vrelo, ibaže sa ovládala.

No a čo? Americké herečky majú deti aj po päťdesiatke. Adoptované nechcem. To nie je vlastné, búril sa.

Ty asi nerozumieš, čo vravím! Ja už dieťa mať nemôžem! skúšala vysvetľovať.

No ja jednoducho chcem dieťa! Už som to sľúbil aj mame! Čo si jalová? vrieskal.

Aká? neverila vlastným ušiam.

No jalová! Vysušená! Taká, čo jakživ neporodí! kričal celý červený a Lea tohto muža nepoznávala. Podišla k nemu s nožom zababraným od bravčového mäsa, Branko sa síce zľakol, no chcel si zachovať dôstojnosť muža.

Čo je? Čo chceš? Asi jednu poriadnu po papuli, a jeho dlaň pristala na Leinom líci. Tá nelenila, ale uvedomila si ešte, že musí pichať do ruky. Len pre bolesť, len aby vedel, že takto sa s ňou rozprávať nebude.

Pichla dva razy. Ruka pod pravým plecom za zafarbila do červena, chlap pozeral na rany s vytreštenými očami.

A nabudúce, Branko, to už nebude ruka! povedala pokojne, akoby z nej spadli všetky starosti sveta a vrátila sa k stolu, dopripravovať mäso.

Ušiel z bytu. Vychytil sa ani zmyslov zbavený, ledva si stačil z vešiaka zvesiť bundu a utekal ani pred svorkou divokých vlkov. Nechápala. Ak sa opovážil prefackať manželku a tá stála pred ním s nožom v ruke, musel počítať s tým, že sa môže brániť: Drzý a ešte aj sprostý, uvedomila si. Najskôr si myslela, že sa vráti, ospravedlní sa, že sa spoločne navečerajú. No keď už mesiac putoval druhou polovicou neba a vôkol neho blikotali tisíce hviezd, všetko bolo jasné. Zostal u mamičky.

A potom to už šlo rýchlo. Jedného dňa prišla z práce a v schránke našla žltý lístok, oznam o doporučenej zásielke. Ráno šla po ňu a hoci s tým nepočítala, stalo sa. Predvolanie na rozvodové pojednávanie. Neverila vlastným očiam. Napadol ju a ešte sa cíti urazený.

Rozviedli ich na prvom pojednávaní. Hoci vysvetlila, že nie ona bola tá, ktorá začala, sudca Lei odvetil, že pri sebaobrane použila nôž a manžel iba holú ruku. Ruka vraj nemôže tak ublížiť ako nôž! Bojím sa jej! Bojím, jachtal Branko pred senátom a Lea sa usmiala. Ako dieťa na piesku, keď sa z neho vynorí veľký čierny pavúk. Ba až tarantula!

Ak si bojko, nemal si si dovoliť dať mi facku. Čo to malo znamenať? Musel si predsa vedieť, že ti to vrátim! Nenechám sa hádam otĺkať, blbeček jeden, odvetila a otočila sa mužovi chrbtom a keďže súd skončil, vyšla na dlhú chodbu. Vzadu budovy sa takmer po rovnakej prechádzali tí najrôznejší väzni. Ženy aj muži.

Život pomaly plynul a predavačka zabúdala na nepríjemnosť s rozvodom, keď sa odrazu v schránke objavilo ďalšie predvolanie. Braňo zažaloval Leu za ublíženie na tele. Pojednávanie sa malo konať o týždeň. Deň pred tým zašla ku kaderníčke. Nepotrebovala vyzerať ako opustená, ošarpaná žena, čo sa trápi sama so životom. Dala si na sebe záležať, vyzerala, akoby ju na pojednávanie vyfintil nejaký dobrý dizajnér.

S Braňom sa stretla pred dverami číslo 23, kde sa súd konal. Chvíľu čakali, no o zopár minút oboch pozvali dnu a Lea si musela stať za čudný drevený pultík. Vonku šumelo lístie stromov, čo ich jar prebúdzala zo zimného spánku, všimla si vrabce, hopkajúce z konára na konár. Ani nevedela, že dokážu fungovať aj na stromoch. Vždy sa naháňajú po chodníkoch, hľadajú sýte dobroty, snažia sa čo najdlhšie prežiť.

Pojednávanie trvalo necelú hodinu. Vypovedal Braňo, ukazoval sudkyni hlbokú jazvu. Mali ste šťastie, že vám manželka neprerezala nejaké nervy, že ruka nezostala nehybná, počula hlas, avšak... nezaujímal ju. Chcela čo najskôr odísť, nemať už s týmto mužom nič spoločné.

A odsudzuje sa na tri mesiace podmienečne so zákazom priblížiť sa k poškodenému Branislavovi na päťsto metrov. Ďalej sa odsudzuje na odškodnenie poškodeného a to sumou tisícpäťsto korún slovenských. Pojednávanie skončilo.

Lea sa pozrela vôkol seba, zacítila vydýchaný vzduch. V miestnosti to zapáchalo ako neskoro večer na železničnej stanici v čakárni. Pot a výdychy tiel. Horší smrad nepoznala. Podišla k Braňovi a s úsmevom mu oznámila: Som tehotná! A nemáš predstavu, koľko z teba vytlčiem peňazí na alimentoch. Pohladila muža, čo obelel ani stena, po líci a so vztýčenou hlavou vyšla zo súdnej miestnosti.

Najskôr sníval o tom, že bude stavať domy. Nuž... stavať. Projektovať ich chcel! Meniť mesto, ulicu, životy obyvateľov. Listoval v knihách plných pôsobivých fotografií, obdivoval architekta Bauhorna, autora mnohých secesných synagóg, ako vo vytržení pozeral na Jurkovičove stavby. Škola mu však ktovieako nešla, takže napokon z gymnázia nebolo nič a Drahoš bol rád, že ho zobrali na kuchárinu. Nebolo to najhoršie. Architektúru a varenie spájala zásadná vec. Pri oboch potreboval autor veľkú fantáziu. A tá našťastie mladému vyučenému chlapcovi nechýbala. Stal sa najlepším v triede, varil ako znalec korenín, surovín, receptov.

Zoznámili sa v hotelovej kuchyni. Hotel to bol dobrý, Drahoš by do priemerného ani nešiel. Veľmi si zakladal na svojom umení variť. A keďže mal veľký zmysel pre humor, Dášu opantal jedna radosť. Dá sa povedať, že už na prvom stretnutí v kuchyni.

Choď nasypať sliepkam raňajky, povedal a podal dievčaťu misku plnú ryže.

Sliepkam? A kde máme sliepky? Nevedela som o nich! povedala s plnou vážnosťou, lebo to aj vážne brala.

No veď za špajzou! Celkom vzadu. Takýto dobrý hotel musí mať predsa vlastné sliepky, pokračoval v hre. Dáša zobrala misku a pobrala sa hľadať hladné kotkodáčky. Všetci navôkol sa začali smiať a Drahoš bol od tej chvíle ich! Keď sa dievča vrátilo, oznámilo, že sliepky sú najedené a teraz by rado nakŕmilo prasa. Nech jej pripravia zostatky jedla zo včera. Osadenstvo kuchyne pozeralo, akoby sa ocitli na inej planéte, Drahoš však rozumel. Podišiel k Dáši a pred všetkými ju pozval na večeru.

A kam? Do našej reštaurácie? Alebo rovno sem, ku šporheltu, počul odpoveď a vedel, že ak on má zmysel pre humor, Dáši teda rozhodne nechýba.

Večera dopadla, ako si obaja predstavovali. Po dvoch chodoch sa dorazili horúcimi zmrzlinovými guľkami a s plnými žalúdkami sa pobrali domov. Hodiny na veľkom obchodnom dome ukazovali desať hodín večer. Ráno ich oboch našlo zase v kuchyni a večer šli na kávu. Dni utekali ani šteniatko pred surovým pánom a ani nevedeli, ako prešiel celý polrok.

Trochu z recesie, trochu z riadnej lásky sa po šiestich mesiacoch aj zobrali a ani jednému vôbec neprekážalo, že Dana je o päť rokov staršia. Predala svoj byt v Petržalke, Drahošovi doložili peniaze rodičia a kúpili si nový, trojizbový byt v Dúbravke. Sídlisku plnom zelene, chodníkov, v neveľkom lese... Milovali prírodu. Takže vysoké stromy pred oblokmi spríjemňovali obom každučký deň.

Po dvoch rokoch príjemného, manželského života prišiel do rodiny syn Maxo. Dieťa, čo takmer nikdy neplakalo. Usmiate ako jeho rodičia prinieslo do domu šťastie a radosť. Venovali mu každú voľnú chvíľu a zdalo sa, akoby takto fungovali od začiatku sveta. Nažívali si tak, ako túžili žiť takmer všetky dvojice.

Drahoš, starostlivý mladý otecko, doma denne vyváral a vôbec sa nestaral, že hrncov a výparov z nich má dosť v práci. Chcel manželke čo najviac pomôcť. V podstate na ňu nechával iba dieťa. Nakupoval, upratoval, pral, žehlil... Až sa čudovala, akého má doma pána dokonalého.

Keďže žili so susedmi družným životom plným narodeninových a iných osláv, stali sa dvojicou, o ktorej sa vlastne vedelo všetko. Celkom stratili súkromie. Vždy u nich niekto sedel, vždy niekoho núkali jedlom, kávou... Jednoducho, obľúbený manželský pár. Spoza dverí ich bytu nevychádzali nikdy nijaké hádky, nijaké kriky. Ešte stále sa pri každej príležitosti jeden druhého nežne dotýkali, rozdávali si bozky. Maxo vyrastal v ideálnom prostredí, a tiež sa podľa toho správal. Dobrý a múdry chlapec, ktorého mal v činžiaku každý rád. Avšak roky utekajú aj deťom a inak to nemal ani tento šťastný syn svojich rodičov. Po základnej škole šiel na gymnázium, potom na medicínu a mama s otcom sa zo svojho dieťaťa veľmi tešili. Boli na neho pyšní! Veď vyšiel z obyčajnej rodiny kuchárov a aha, kam to až dotiahol. Maxo bol nielen dobrým študentom. K matke a otcovi sa správal tak dokonale, s takou úctou, akoby vyrastal niekde v kaštieli, akoby mal vychovávateľku a dali mu najlepšiu výchovu. Veľmi oboch miloval!

Sekunda po sekunde, minúta po minúte, deň po dni, rok po roku... Čas odkrajoval zo života oboch manželov a ani si neuvedomili, že nechali za sebou plných tridsať liet spoločnej cesty. A stále v tom istom byte, stále všetci traja spolu. Žili ako voľakedy, keď začínali. Chodievali na prechádzky, niekedy zašli do kaviarne na kávu, avšak... Ustavične medzi susedmi. Poznali trápenia aj radosti všetkých z baraku, kde žili, často pomáhali riešiť manželské spory, krízy... Po toľkých rokoch rovnakej postele aj stola prichádza medzi ľudí kadečo.

A v jednu sobotu Drahoš pripravoval veľkú oslavu. Blížil sa tretí jún a to bol deň, keď sa pred tridsiatimi rokmi s Dášou brali. Kdeže v kostole, to nie! Len tak, na národnom výbore. Dievčina v bielom, on v požičanom tmavom obleku. Z dlhých blond vlasov porobené akoby vianočné trubičky, kaderníčka mala zlú náladu. Svadba bez veľkých hostín a mnohých svadobčanov. No zážitok na celý život. Na oslavu pozvali aj dve susedské rodiny. Napokon, akoby mohli nepozvať. Prežívali spolu menšie slávnosti, ako bola táto! Nech sa ľudia poriadne zabavia, pospomínajú.

Jedlo sa skladalo z niekoľkých chodov. Rolovaná šunka s lososom a vajíčkami v aspiku ako predjedlo, slepačia krémová polievka, pečené morčacie nadievané krky so zemiakovou kašou, ovocná torta plná hroznových bobúľ zaliatych vanilkovým krémom a na záver káva. Medzitým pravdaže dobré víno a množstvo všelijakých nápojov. S alkoholom aj bez neho. Dáša zašla predtým ku kaderníčke, chcela vyzerať rovnako ako na svojej svadbe. Priniesla fotku a frizérka tvorila účes tak, ako si zákazníčka želala. Vyšla od nej s hlavou plnou trubičiek. Váľali sa po pleciach ako lenivé tetky v lete na kúpalisku.

Konečne stála predo dverami bytu a s darčekom pre manžela vošla dnu. Priatelia už sedeli, kde sa dalo, niekto si našiel miesto na stoličke, iný na gauči... Malý, konferenčný stolík sa prehýbal pod misami s jedlom, Dáša kráčala rovno do kuchyne za manželom. Vedela, že ho nájde iba tam. Dorábal, ukladal... Vedľa neho sa pohyboval muž, ktorého nepoznala. Podišla k Drahošovi, dala mu na líce bozk a z kabelky vytiahla kvalitné, drahé hodiny. To máš, láska, za to, že si so mnou tak dlho vydržal, povedala mužovi a zdalo sa jej čudné, že reaguje celkom inak, ako keď sú spolu. Nevrhol sa na ňu, nevyobjímal ju, neobdaril dlhým, vášnivým bozkom.

Miláčik môj, chcem ti predstaviť svojho priateľa. Toto je Alojz a aby som sa na staré kolená nestal podvodníkom, oznamujem ti, že s ním už dva roky žijem. Sme partnermi. Vieš. Jednoducho sa mi to prihodilo. Neviem to vysvetliť, nechcem sa obhajovať, vyhovárať...

Zostala ako obarená slepačím vývarom, ktorý pripravil manžel. Cítila, ako steká po vlasoch, tvári, hrudi, ako sa dostáva na stehná, do topánok. Pozerala raz na jedného, potom na druhého a nevedela, čo riecť. Už aj chcela povedať niečo vtipné, v hrdle však mala uloženú obrovskú hrču, akoby prehltla nepožutú šišku. Napokon sa zo všetkých síl zmobilizovala a zmohla iba na jedinú otázku: A to znamená, že sa rozvedieme?

Nie, kdeže, Dášenka moja! To nech ťa vôbec netrápi! Alojzovi vôbec neprekážaš! Ak teda nebude on tebe... Usmial sa manžel a každý by si všimol, aký mu spadol zo srdca kameň. Pohladil manželku po tvári, priblížil sa k jej tvári s malým bozkom na líce. Tá však zobrala hodinky, hodila ich nazad do kabelky, vyzliekla sveter a šla medzi hostí. Sadla si k stolu a čakala, kedy ju manžel, rovnako ako ostatných, obslúži. Susedia popíjali, štebotali, smiali sa a každý sa cítil tak dobre, ako to v byte týchto manželov bývalo vždy. Nikto z nich nedokázal pripraviť také úžasné jedlá a atmosféru!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Keď umrie láska.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.