Nová vědecká éra?

Marek Hrubec a Martin Kopecký (eds.)

Nová vědecká éra?

Od byrokratické komerce ke kreativitě ve veřejném zájmu

NAKLADATELSTVÍ EPOCHA

Recenzenti:

Doc. PhDr. Ladislav Hohoš, CSc.

PhDr. Jiří Loudín, CSc.

© Filosofický ústav AV ČR, v. v. i., 2021

Copyright © Joe Feinberg, Anke Grotlüschenová, Radim Hladík, Marek Hrubec, Martin Kopecký, Martin Profant, Stanislav Štech, Emil Višňovský, 2021

Cover Art © Žaneta Kortusová, 2021

Czech edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2021

ISBN 978-80-278-0029-2 (print)

ISBN 978-80-278-1070-3 (ePub)

ISBN 978-80-278-1071-0 (mobi)

ISBN 978-80-278-1072-7 (pdf)

Obsah

Úvod: Od byrokratické komerce k vědecké kreativitě ve veřejném zájmu

Marek Hrubec a Martin Kopecký

Akademická produkcia poznania a jej hodnotenie

Emil Višňovský

Jak se proměnil akademický svět pod tlakem na výkon a vykazování

Stanislav Štech

Proti grantům

Joe Feinberg

Závislost na GAČRu: Projektové dedikace publikačních výsledků z perspektivy vědních oblastí

Radim Hladík

Politika, vzdělávání a výzkum – varianty těsných a napjatých vztahů

Martin Kopecký

Co mlel český kafemlejnek aneb jak je důležité míti Humboldta

Martin Profant

Kritické humanitní a sociální vědy. Od lokální interní kritiky k transnacionální strukturální změně

Marek Hrubec

Politická gramotnost a globální kompetence

Anke Grotlüschenová

Seznam literatury

Informace o autorech

Summary

Úvod: Od byrokratické komerce k vědecké kreativitě ve veřejném zájmu

Marek Hrubec a Martin Kopecký

Tato publikace se věnuje kritice a vysvětlení byrokraticky a komerčně deformovaného pojetí vědy a jejích institucí v posledních desetiletích a mapování alternativních možností pro novou vědeckou éru. Reflektuje současné diskuse ve skupinách vědců, univerzitních pedagogů a různých skupin občanů s cílem více otevřít tyto debaty dalším účastníkům ve veřejném prostoru. Impulzem pro naše diskuse byla skutečnost, že se neoliberální a následné ordoneoliberální (viz níže) pojetí vědy již podařilo novými normami v České republice omezit. Konkrétně byla díky úsilí mnoha lidí přijata především nová kritéria Metodiky hodnocení výzkumných organizací a programů účelové podpory výzkumu, vývoje a inovací (M17+) a prosazen nový zákon, který začal platit v únoru 2020.1 Jelikož však pandemie přišla ve stejný čas jako nový zákon, v akademických institucích převládala setrvačnost a v různých institucích se odlišnými způsoby více či méně reprodukuje, ale i překonává předchozí přístup k vědě. Ustavování nové vědecké éry je patrně během na delší trať a bude muset být transnacionální záležitostí, neboť problém není jen českým specifikem, ale také předmětem mnoha sporů v Evropě, Severní Americe a některých dalších částech světa.

Hned na začátku je třeba zdůraznit, že v této publikaci se věnujeme pouze humanitním a sociálním vědám, neboť přírodní a technické vědy mají svá specifika. Jistě ale mají některé společné body s naším tématem, včetně pojetí vědy obecně, kterému se zde věnujeme. Jejich tematizace však vyžaduje zvláštní pozornost v samostatném pojednání. Tato kniha má svůj rámec, který vyplývá z návaznosti na předchozí akce,2 a volně navazuje na práce vydané nejen v zahraničí,3 ale také v Česku a na Slovensku,4 které se tématu věnovaly a v mnoha ohledech přispěly k jeho objasnění.

Komerční a byrokratická deformace akademické sféry vychází z neoliberálních imperativů rozvíjených v okcidentálních zemích od konce sedmdesátých a na začátku osmdesátých let, jež se v akademických institucích v různých zemích začaly uplatňovat především kolem roku 2000, přestože právní kodifikace těchto trendů přišla někde o trochu později, například v Česku roku 2008. Navzdory tomu, že tyto tendence byly nejprve spojovány s privatizačními snahami o odmítání vládních zásahů, po globální ekonomické krizi začaly být v řadě zemí účelově prosazovány korporacemi spolu s vládami pomocí státu, tedy způsobem, pro nějž se používá například označení ordoneoliberalismus^5. Ještě komplexnější a nepřehlednější situace byla vytvořena nástupem populistických stran a hnutí v různých zemích.

Uvedená deformace akademického prostředí způsobila celou řadu problémů, jež uvádějí do vzájemných sporů jednotlivce i celé instituce v Česku a v mnoha dalších zemích. Snahy o transformaci vědce v podnikatele ve vědě, který si musí získávat finance prostřednictvím grantů a jinými způsoby, způsobuje silnou závislost na projektovém financování, které přestalo být jen dobrovolným doplňkem. To s sebou přináší výrazné omezení vědecké činnosti kvůli nutnosti věnovat se různým byrokratickým časovým limitům stanoveným grantovými harmonogramy. To rovněž vyžaduje normativní přizpůsobení (včetně politického) grantovým hodnotícím panelům. Další dimenzí této otázky bylo, a do jisté míry v řadě institucí stále je, přeceňované unifikované hodnocení výsledků vědy, včetně veřejných institucí, podle kritérií časopiseckých databází vlastněných v hlavních případech privátními firmami. Dalším rozměrem je predátorství velkých zahraničních nakladatelských domů, které si přivlastňují nemalý zisk pramenící z publikování textů napsaných také v institucích placených z veřejných financí. Tím sice výčet problémů nekončí, ale na úvod to stačí.

Místo realizace mnoha fragmentovaných pouze několikaletých grantových projektů by se měl klást opět důraz na dlouhodobé institucionální financování veřejných institucí: Akademie věd, univerzit a dalších institucí. V současné globální době to samozřejmě vyžaduje silnější mezinárodní a transnacionální platformy těchto organizací. Posun směrem k vědecké kreativitě ve veřejném zájmu ovšem vyžaduje redefinici pojetí vědy, jež je elitářsky uzavřeno potřebám, které vyjadřuje obyvatelstvo. Nestačí se však přitom jen formálně deklaratorně odkazovat na možnosti občanů a občanské společnosti zapojit se do tohoto procesu, jako tomu bylo od devadesátých let, kdy reálně byla moc občanů fragmentována a umenšována silnějšími ekonomickými a byrokratickými strukturami, které deformovaly rovněž vědu. Vyžaduje to naopak vytváření komplexních institucionálních předpokladů rozvíjení propojených místních a globálních aktivit vědců i občanů.

Do této knížky přispěli autoři ze střední Evropy, konkrétně z České republiky, ze Slovenska a z Německa. Nejvíce článků je od českých autorů, neboť cílíme na lokální podmínky. Tyto otázky jsou nicméně rozebírány v širším evropském a obecněji západním kontextu, jelikož analyzované problémy se v posledních desetiletích přelévaly především z USA do ostatních zemí severoatlantického prostoru a některých dalších oblastí světa. Proto jeden z autorů vysvětluje také svoji zkušenost z USA, odkud původně pochází.

Publikace sestává z osmi článků, jež jsou spolu tematicky provázány, nicméně je lze rozdělit do čtyř částí. První část, zastoupená dvěma články, uvádí obecněji do tématu a vymezuje jeho prostor. První z nich napsal Emil Višňovský z Ústavu výzkumu sociální komunikace Slovenské akademie věd a z Katedry filozofie a dějin filozofie Filozofické fakulty Univerzity Komenského v Bratislavě, který má nedávnou zkušenost také z pozice místopředsedy Slovenské akademie věd. Ve svém článku se kriticky věnuje proměně akademické produkce poznání v moderní době s akcentem na transformaci vědecké práce, institucí a jejich hodnocení od začátku období neoliberálního kapitalismu do dneška. Druhý příspěvek toto téma specifikuje rozborem právě této doby, konkrétně analýzou proměny akademického prostředí pod tržním tlakem na výkon a tomu odpovídajícího vykazování výsledků akademické práce. Toto pojednání pochází z pera Stanislava Štecha z Pedagogické fakulty Univerzity Karlovy, který čerpá své poznatky rovněž ze svého působení, kdy byl prorektorem této univerzity.

Druhá část knihy obsahuje dva články, které na základě své vlastní zkušenosti a teorie vědy napsali Joe Feinberg a Radim Hladík z Filozofického ústavu Akademie věd ČR. Mapují problematické důsledky tohoto pojetí vědy na jeden jeho důležitý aspekt, konkrétně na finanční zajištění vědecké práce prostřednictvím grantů. Očekávání získání grantů má závažné negativní dopady na talentované vědce, kteří nejsou fundraisery. V současném systému jsou proto více oceňováni finanční „vědečtí“ manažeři před vědci. Závislost na grantových agenturách je dobře patrná na dedikacích publikačních výsledků.

Třetí část knihy se zabývá dopady upadajícího akademického prostředí na vzdělávání a na jeho vztahy k výzkumu. Martin Kopecký z Filozofické fakulty Univerzity Karlovy a Martin Profant z Filozofického ústavu Akademie věd ČR ukazují těsnou provázanost s problematickými politickými tlaky v oblasti výzkumu, hodnocení vědy a vzdělávací politiky. Do nedávna uplatňované hodnocení tzv. kafemlejnku má stále svá přetrvávající chapadla, jež nadále částečně produkují provoz na vědeckých a pedagogických institucích. Autoři probírají varianty vztahu mezi politikou a vědou a v těchto souvislostech komentují možnosti kriticky zaměřeného výzkumu ovlivňovat politiku.

Marek Hrubec z Filozofického ústavu Akademie věd ČR a Anke Grotlüschenová z Pedagogické fakulty Univerzity Hamburk v poslední, čtvrté části publikace směřují od kritiky a vysvětlení současného nevyhovujícího stavu v akademickém světě k potenciálním alternativám. Snaží se propojit dílčí témata a artikulovat potřebný širší tematický okruh pro další diskuse. Ukazují, že zakotvení humanitních a sociálních věd v interní kritice, jež čerpá zezdola z kritické demokratické participace v lokální pospolitosti, se musí vyrovnat s externí kritikou, jež interní podmínky přesahuje. Pro rozvinutou participaci občanů a vědců je přitom nutná strukturální transformace současných společenských institucí, bez nichž se participace fragmentuje. V současné globální době to znamená například institucionální zvládnutí vzdělávání občanů k politické gramotnosti v oblasti získání globálních kompetencí, jež jim umožní realizaci lokálního i globálního občanství. Globální politická gramotnost by měla občanům umožnit demokratický výkon moci při překonávání transnacionálních ekonomických a dalších tlaků.

Uvedené čtyři části publikace (identifikace deformované proměny akademického prostředí, granty, vzdělávání, otevření prostoru alternativám) jistě nevyčerpávají všechny tematické okruhy, s nimiž se v degradovaném akademickém prostředí v systému akademického kapitalismu v posledním období setkáváme. Nicméně snad budou vhodným příspěvkem do veřejné debaty,6 jež by měla postupně napomoci redefinovat nová kritéria kladená na smysluplnou vědu, s ní spjaté vzdělávání a jejich hodnocení. Záměrem je mapovat témata a otázky, které se na akademických institucích začaly skutečně diskutovat a které jsou spojeny s potřebami občanů a veřejným zájmem. Společně by se tak mohlo dospět k větší krystalizaci názorů. Doufáme, že kritické humanitní a sociální vědy nebudou v dalším období marginalizovány a získají ve veřejné sféře větší význam, aby budoucí vývoj nemusel směřovat k různým formám disentu či exilu.

Akademická produkcia poznania a jej hodnotenie

Emil Višňovský

Úvod

„Vzdelanostná“ (respektive „znalostná“, „vedomostná“, „poznatková“) spoločnosť je charakteristika súčasnej doby a kultúry, v ktorej „epicentre“ diania je zvlášť akademická sféra (Akadémia vied a univerzity) ako kľúčový aktér tvorby spoločenského bohatstva. Táto problematika si vyžaduje kritickú postdisciplinárnu analýzu. Kým vo svete sa už desaťročia takýto výskum rozvíja,7 v našom domácom kontexte, v ktorom sú veda a vzdelávanie takisto označované za strategické faktory, zostávajú skôr v rovine politických proklamácií či sociálnych vízií než v rovine socio-kultúrnej reality. Spoločenské postavenie a ohodnotenie nezodpovedá ich významu ani nárokom, ktoré sa na ne deklaratívne kladú. Procesy produkcie poznania a vzdelania, ktoré sú v kompetencii akademického sektora, tj. akademických inštitúcií základného výskumu a univerzitného vzdelávania, však vo svete i u nás ostatné desaťročia čelia zásadným výzvam na transformáciu do takej miery, že to otriasa ich akademickou identitou.8 Ide o sociokultúrnu situáciu, s ktorou sa musia vyrovnávať predovšetkým samotní aktéri v tejto sfére, akademici, či už ako vedeckí alebo univerzitní pracovníci, respektive ako členovia a manažéri akademických inštitúcií a obcí.

V tomto príspevku sa obmedzím na poznámky k trom témam: 1. akademické inštitúcie a ich charakter, 2. akademická práca a jej charakter, 3. akademické hodnotenie inštitúcií a práce.

Akademické inštitúcie

Neoliberálny kapitalizmus je vyvrcholením moderného inštrumentálneho spojenia poznania s technológiou a mocou, ktoré začalo vedeckou revolúciou v dobe F. Bacona a R. Descarta a pokračovalo osvietenstvom, pozitivizmom, industriálnym 19. storočím až po súčasnú informačnú spoločnosť. Namiesto spojenia vedenia s človekom, jeho formovaním a chápaním sveta, vedenie ovládol globálny kapitál, ktorý si vytvára špecializované inštitúcie na produkciu a využitie vedenia. Tak ako v ére industriálnej (i pred ňou), aj v dnešnej postindustriálnej ére kapitál dokáže zabezpečiť vysokú efektivitu tak materiálnej, ako aj intelektuálnej (duchovnej) produkcie. Akadémie vied, univerzity i ďalšie mimoakademické subjekty (rezortné a podnikové výskumno-vývojové inštitúty, súkromné či vládne „think-tanky“, edukačné a konzultačné firmy atď.) „zásobujú“ spoločnosť až neprehľadnou „nadprodukciou“ najrozmanitejšieho poznania a vzdelania.

„Klasické“ akademické inštitúcie zostávajú primárnym a najdôležitejším zdrojom poznania a vzdelania. Boli však začlenené do „priemyselného“ kontextu, tj. kontextu strojovej masovej produkcie so všetkými dôsledkami ako jeho čím ďalej tým dôležitejšia zložka, takže aj spoločenské nároky, požiadavky a očakávania voči týmto inštitúciám sa začali odvíjať od tohto konceptu.9 Je úplne zrejmé, že produkcia poznania a vzdelania sa s jej prudkým rozvojom od polovice 20. storočia dostala do politicko-ekonomického područia.10 Spolu s tým sa začal modifikovať a s nástupom neoliberalizmu koncom 1970-tych rokov^11 radikálne transformovať aj charakter akademických inštitúcií.12 Napriek tomu, že neoliberalizmus ako ideológia a politika sa zásadne „zaslúžil“ o víťazstvo Západu v studenej vojne, odborné analýzy nášho domáceho akademického prostredia po roku 1989 tento fenomén takmer vôbec nezachytili, respektive až postupne neskôr.13

Čo je teda podstatou, poslaním a funkciou akademickej inštitúcie? Aj keď na otázku nemožno odpovedať abstraktne mimo historického a spoločenského kontextu, je zrejmé, že dnes je to naozaj „produkcia poznania a vzdelania“ (pokiaľ akceptujeme namiesto termínu „tvorba“ termín „produkcia“). V tom nie sú akademické inštitúcie nijako samostatné či autonómne v zmysle izolovanosti od spoločnosti. Sú jej súčasťou a spoločnosť prostredníctvom vlády, politiky, hospodárskej sféry, verejnosti a médií vznáša voči nim viac či menej oprávnené požiadavky. Preto celkový charakter spoločnosti akadémiu „nepustí“ ani sa od nej odtrhnúť, ani sa uzavrieť do svojej zle povestnej „slonovinovej veže“. A nepustí ju ani veľmi sa odkloniť od preferovaného či dominantného modelu. Ak je teda charakter spoločnosti a štátu neoliberálny, akadémia a univerzita by mohli mať iný charakter len v tom prípade, ak by sa im podarilo prejsť nejakým spôsobom (otvorene či skryto, viac alebo menej) do „disentu“.

Ďalej je tu otázka realizácie tohto poslania. Akademické inštitúcie majú možnosť, ale aj povinnosť v rámci všeobecne deklarovanej akademickej slobody a samosprávy zadefinovať si svoju konkrétnu víziu a misiu, teda strategické ciele a spôsoby ich dosahovania. V tomto im musí byť daná zo strany spoločnosti štandardná miera autonómie a dôvery, ale aj podpory. Samozrejme, akademici musia v tom preukázať svoje kompetencie. Ich manažmenty musia zabezpečiť formuláciu svojej vízie a misie a potom aj ich realizáciu. Zamestnanci musia vedieť, čo je produkcia poznania (veda) a musia sa na to sústrediť, zorganizovať si prácu.14 Musia jednoducho vedieť, o čo vo vede ide, ak vezmeme túto časť ich poslania.

Vo vede ide, samozrejme, o poznanie. Akademici majú „produkovať poznanie“, pretože to je cieľ ich práce, ako aj jej výsledok, za ktorí sú platení. Čo je však poznanie? Z filozofického hľadiska vieme, že jeho pojem a definícia – rovnako ako aj pojem vedy – nie sú také jednoduché a jasné, že sú skôr pluralitné, menia sa a v každej dobe i spoločnosti sa za poznanie môže považovať niečo iné.15 Mal by teda skôr platiť princíp diferencie, podľa ktorého poznanie v každej vede má svoje odlišnosti, špecifiká. Napriek tomu minimálne z manažerského hľadiska pozorujeme čosi ako „posadnutosť zjednodušovaním“, podľa ktorej sa hľadá akýsi „spoločný menovateľ“ či „jednotný“ znak a kritérium každého poznania. Tak je možné zamieňať ho za niečo iné, dnes je to najmä „publikácia“, „výstup“ apod. Alebo informácie a „dáta“, teda údaje. Podľa neoliberálneho konceptu kvalitatívna odlišnosť nie je dôležitá, hlavne aby sa poznanie ako každý tovar dalo kvantifikovať, merať, obchodovať a speňažiť so ziskom.

Podstatou a poslaním akademickej inštitúcie je teda byť „strechou“ a „zázemím“ pre akademických pracovníkov, poskytovať spoločenský a kultúrny rámec,16 podmienky, prostredie a prostriedky pre ich prácu. Ak je toto naplnené a napriek tomu sú akademické inštitúcie neproduktívne a neefektívne, problém bude celkom logicky v akademických pracovníkoch a ich práci, v ich schopnostiach a motivácii, od ktorých závisia výsledky každej práce.

Akademická práca

V čom spočíva akademická práca?17 Akademik ako vedec má skúmať, akademik ako vysokoškolský učiteľ má vzdelávať. Ba nielen to, akademik ako akademik má aj skúmať aj vzdelávať, respektive opačne a v rôznom pomere. V tejto časti sa zameriam len na jednu z tohto dvoj-jedinného obsahu akademickej práce, na jej vedeckú (výskumnú) zložku.

Podstatou každej vedeckej práce je skúmanie.18 Skúmanie, výskum je druh systematickej a inštitucionalizovanej poznávacej praxe, v ktorej postupujeme od nejasného a neurčitého k relatívne jasnému a určitejšiemu, od problémovej situácie k jej riešeniu. Skúmanie má dve základné podoby, ktoré sa prelínajú: empirickú a teoretickú. V empirickej činnosti sme v priamej, spravidla experimentálnej interakcii so svetom, v teoretickej činnosti spracúvame a interpretujeme výsledky prvej, hoci obe sa v rámci deľby vedeckej práce rozvíjajú aj relatívne nezávisle od seba. Cyklus vedeckej práce je dlhodobý, nedá sa riadiť termínmi z biznisu.

Je potrebné mať jasnú predstavu o cieli, a teda aj o produkte vedeckej prace, keďže produkt je realizovaný cieľ (pochopiteľne, to platí v princípe a v rôznej miere, nie absolútne). Cieľom skúmania môže byť riešenie problému, objavenie nových javov a faktov, ich vysvetlenie a predvídanie, nová teória, v každom prípade však je to poznanie, ktoré nám slúži na pochopenie sveta i nás samých, na našu orientáciu vo svete. Človek je svojou povahou skúmavá bytosť, preto existuje aj mimovedecké skúmanie, avšak vedecké skúmanie je predsa len to najlepšie skúmanie, akého sme my, ľudia, schopní. Výsledkom každého skúmania je vždy niečo konkrétne, napríklad vo fyzike to môže byť pochopenie a vyjadrenie pohybu (Galilei), v chémii taxonómia prvkov (Mendelejev), v biológii teória evolúcie (Darwin), v technike konštrukcia stroja (Watt), v psychológii vysvetlenie duševných porúch (Freud), v ekonómii pochopenie trhových mechanizmov (Smith), v histórii interpretácia diania a udalostí (Thukydides) atď. V aplikovaných vedách je to patent, vynález, nový materiál, látka, liek, technológia atď. V humanitných disciplínach, ako sú história, etnografia, antropológia, psychológia či filozofia, je cieľom i výsledkom práve tvorba textov — sú to textuálne, diskurzívne, lingvistické disciplíny svojou povahou. Ako je možné porovnávať či dokonca merať jedným metrom všetky tieto rôznorodé výsledky vied a kto to vlastne chce a prečo?

Takže publikácia – a už vôbec nie citácia – nie je ani cieľom, ani výsledkom vedeckej práce – s výnimkou humanitných textuálnych vied, ktoré majú tvoriť texty, čo prírodné ani technické vedy priamo nemajú. Texty z týchto vied sú – v absolútnej väčšine v kolektívnom autorstve – prevažne správami o empirickom a experimentálnom výskume a jeho výsledkoch (v menšine sú to teoretické skúmania v podobe špeciálnych textov). Samozrejme, že tieto správy sú nevyhnutnou súčasťou fungovania vedy, ale je až zábavným paradoxom, keď práve títo vedci, ktorí neskúmajú povahu vedy (lebo ani nie je predmetom ich výskumu), vytvárajú dominantný tlak na všetkých, aby naháňali počty publikácií a citácií a podľa toho boli hodnotení a odmeňovaní. Je to absurdita, ktorú treba najprv pochopiť, aby mohla byť zmenená a odstránená.

Ak chceme hodnotiť vedeckú prácu a jej výsledky, teda vlastne pracovníka a jeho činnosť, musia byť tieto výsledky v moci a silách tohto pracovníka. Ale publikácia a už vôbec nie citácia, takým výsledkom, na ktorý by mal vedecký pracovník zamerať svoje sily, nie je. A to ani v humanitných vedách, ktorých práca spočíva práve v tvorbe textov, lebo prázdne texty nikto nepotrebuje. Situácia môže byť práve opačná: môžete mať originálny vedecký výsledok, ale či, kto a kedy vám ho publikuje a nebodaj ho bude aj citovať, nie je a nemôže byť vašou starosťou ako vedeckého pracovníka. Vytvoriť vedecký výsledok, publikovať ho a citovať ho sú tri rôzne a samostatné veci. Pracovnou povinnosťou vedcov je predovšetkým a najmä to prvé. Bez toho nemá zmysel ani to druhé a tretie.

Akademické hodnotenie

Vedecké činnosti sú už od 19. storočia inštitucionalizované. Vedecké inštitúcie sú organizácie, ktoré spoločnosť (štát alebo právnické subjekty) zriaďuje špeciálne na vedecký výskum. Preto musíme rozlišovať inštitucionálne hodnotenie, ktorého výsledkom je udelenie tzv. inštitucionálnej akreditácie ako licencie na vykonávanie výskumu, a hodnotenie samotných vedných odborov podľa ich výsledkov k rozvoju poznania. Hodnotenie inštitúcie zahŕňa aj ďalšie záležitosti, najmä jej manažment a celkové vybavenie, ale kľúčové je hodnotenie vedných odborov, ktoré sú jadrom daných inštitúcií. Kvalitná inštitúcia má kvalitné vedné odbory, pretože o ne dbá a vie, že ich kvalita spočíva v prínose k poznaniu.

Rozvoj a kvalitu vedeckého poznania však nemôžeme hodnotiť len a ani primárne podľa počtov publikácií či citácií, nech už sú tieto akékoľvek. Toto je práve neoliberálna deformácia, do ktorej upadla súčasná veda, a to nielen u nás. „Jednotkou“ – a to až na úroveň jednotlivých vedeckých pracovníkov – podľa ktorej treba hodnotiť vedeckú prácu každého, je „vedecké dielo“. Povinnosťou každého vedeckého pracovníka je tvoriť vlastné vedecké dielo, ktoré sa dá, ak treba, aj „merať“, hoci aj všelijakými počtami všelijakých výstupov či všelijakými „indexami“ podľa počtu ohlasov naň. Ale podstata vedeckého diela spočíva v jeho prínose do daného vedného odboru, a to je potrebné hodnotiť konkrétne a kvalitatívne. Je to určite náročnejšie, tak ako je náročnejšie tvoriť originálne vedecké dielo, než tvoriť množstvo vedeckých publikácií a tie počítať. Toto je však tá správna cesta, na ktorej vždy stála, stojí a bude stať skutočná veda, hoci dielo môže spočívať len v jednej myšlienke, ako napríklad Cogito ergo sum alebo v jednej formulke „E = mc^2“. Iba v tom spočíva skutočný vedecký výkon.19

Pokiaľ ide o akademický život a prácu, v hodnotení, okolo ktorého sa ostatných už aspoň dvadsať rokov točí takmer všetko akademické dianie, nielenže sa postupuje všelijako nekompetentne a účelovo, ale hlavne — toto nie je náš hlavný problém! Náš hlavný problém je tvorenie, tvorba, tvorivosť. Nemôžete hodnotiť, ak netvoríte. Jednoducho nebudete mať čo hodnotiť! Vyzerá to tak, že všetci sa starajú len o hodnotenie, ale nikto o tvorenie! Môžete vymýšľať akékoľvek systémy hodnotenia, bodovania, „karentovania“ alebo čohokoľvek, môžete sa v tom dokonca predbiehať, kto vymyslí lepší systém — toto nie je problém. Problém je najprv tvoriť skutočné výsledky akademickej, tj. vedeckej, pedagogickej a umeleckej práce. Týmito výsledkami nie sú publikácie – tie sú len nástrojom a médiom – ale práve tvorivé príspevky do odboru, poznania, vzdelávania, výchovy a kultúry, nech sa prezentujú v akejkoľvek forme. Teda tvorivé diela.

Pokým sa nebudeme v našich akademických inštitúciách zaujímať o samotný proces tvorby – teda proces „produkcie“ výsledkov, ale len o hotové výsledky samé – nikam sa nedostaneme. Žiadne výsledky nebudú a môžeme si vymýšľať modely hodnotenia, aké len chceme.

Samozrejme, otázky ako „Čo je dobrá/úspešná/efektívna výskumná organizácia? Podľa čoho ju poznáme? Ako ju vyhodnotíme?“ sú legitímne (aj keď by im mala predchádzať kľúčová otázka: „Ako ju vytvoríme?“) Ak však rozlišujeme medzi hodnotením (evaluáciou) výskumných inštitúcií (organizácií) – teda inštitucionálnym/organizačným hodnotením – a disciplinárnym/odborovým hodnotením, tak hoci druhé je zahrnuté v prvom, vzťah medzi nimi je vzťahom medzi prostriedkom a cieľom. Inštitúcia je prostriedok, kým vedný odbor a poznanie, prínos v ňom je cieľ. Organizácia má zabezpečovať rozvoj vedného odboru/odborov a prínos do poznania i spoločnosti.20

Záver

Miesto akademickej inštitúcie, ale aj miesto akademikov v súčasnej spoločnosti je oproti minulosti, keď sa akademici samostatne presadzovali a hovorili do osudov sveta dokonca ako vedúce osobnosti, podstatne oklieštené napriek všetkým deklaráciám o ich úlohe a význame. Akademická profesia sa stala masovou, ale táto masa akademikov ako námezdných pracovníkov je dnes väčšinou zatlačená svojimi každodennými prácami do kútov svojich pracovní či laboratórií, a podriadená kde-komu zo všetkých strán. Kľúčom k „otvorenej akadémii“ je reflexia a transformácia akademických praktík tak, aby priniesli to, čo tradične prinášali: intelektuálny pôžitok z tvorivosti a sociokultúrny úžitok z tvorby dobra v prospech ľudstva.21

Jak se proměnil akademický svět pod tlakem na výkon a vykazování

Stanislav Štech

Na přelomu prvních dvou dekád tohoto století se u nás začala objevovat kritika neoliberálního způsobu (nad)vlády nad univerzitami a akademickým výzkumem. Byla reakcí na vládní předlohu Bílé knihy terciárního vzdělávání^22 a na Metodiku hodnocení výsledků výzkumu a vývoje (2008) v souladu s tehdejší vládní Reformou systému výzkumu, vývoje a inovací v ČR.23

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nová vědecká éra?.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.