Ženy, které (se)
umí milovat

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Hana Králová

Ženy, které (se) umí milovat – e-kniha

Copyright © Pointa Publishing s.r.o., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Děkuji všem, které miluji,

a především všem,

kdo mě v mých tužbách podporují.

S láskou

Hana Králová

Knihy

Slova na papíře

Tvoření a vytváření

Úžasných věcí

Mnohdy vypsat se léčí a uvolňuje

A k tomu ještě láskou všude kolem tančí

Ta slova, která dají vzniknout knihám,
které mají pro celé lidstvo význam.

Kapitola I.

Úvodem – návratem k sobě

Co se mi vybaví, když se řekne žena? Úžasná bytost. Pečující a vlídná. Milující. Tvořivá a tak zázračná. Je nositelkou života. Laskavosti. Je divoká a nespoutaná. Tančí za teplých nocí u ohně a v jiskřičkách, jež z plamene létají, se odráží její vášeň. Anebo tančí doma v kuchyni. Koupe se v ledové vodě uprostřed hor a propojuje se s matkou zemí anebo leží doma ve vaně, pod vrstvou voňavé pěny. Jde o naši podstatu. O to, zda jsme propojené se svou duší a nasloucháme jí. Někdy to vyžaduje velkou odvahu, protože během našeho růstu jsme pod neustálou vlnou všemožných názorů a rad. Během tohoto procesu se tedy můžeme vzdálit samy sobě. Svému já.

Lidé si mezi sebou rádi radí. A je skvělé si věnovat „radu“, získat pohled na věc od druhého. Ale i rada s dobrým záměrem nemusí být vždy správná právě pro vás. Proto naslouchejte hlavně sobě. Někdy nám namísto dané rady stačí pouze pochopení a vědomí, že je na světě někdo, kdo nám rozumí a vnímá toto naše „já“.

TO VY VÍTE NEJLÉPE, CO JE PRO VÁS NEJLEPŠÍ.

Vy sama musíte být přesvědčena o správnosti své cesty.

Přesvědčení se samozřejmě mohou během našeho života měnit. Jde o to, vždy naslouchat sobě sama a rozhodovat se na základě našich vnitřních potřeb a tužeb. Podle sebe.

Naše pozornost se v dnešní době častokrát věnuje mnoha podnětům a právě v tomto neustálém šumu, můžeme přeslechnout svůj vnitřní hlas. Jsme naplno zaměstnány, vše odvádí naši pozornost. Zkuste proto zastavit. Buďte někdy sama. Pouze vy a vaše já, se vším, co vás tvoří. V tichu. Jen tak můžete objevit svoji podstatu a slyšet volání duše.

Poselstvím této knihy je připomenout si nebo objevovat naši božskou podstatu. Především fakt, že i když se vám něco nedaří, neznamená to, že jste neschopná nebo že je život proti vám. Ať už ve vztazích, či v práci.

Stejně tak vám chci připomenout, jak krásná jste a že váš fyzický vzhled a atraktivita jdou ruku v ruce s tím, jak se sama ve svém těle cítíte, jak samu sebe vnímáte a zda jste si vědoma své jedinečnosti ve všech ohledech.

Jaký máte vztah sama k sobě? Toto je nejdůležitější otázkou. Nenapadá vás přesná odpověď?

Jak k sobě přistupujete, když se vám něco nepovede?

Když se ráno vidíte v zrcadle, co vás napadne jako první?

Jak se zachováte ve chvíli, kdy s vámi někdo mluví způsobem, který vám není příjemný, a vy víte, že daný člověk překročil hranici?

Pokud sdílíte vztah s partnerem nebo mužem, jenž vás neustále za něco kritizuje – hledáte chybu v sobě? Udržujete s tímto mužem nadále vztah, i přes neustálou kritiku vaší osoby?

Nebo udržujete vztah s mužem, jenž Vaši jedinečnost nevidí a neváží si vás?

Pokud o vás muž, který se vám líbí, nejeví zájem, usilujete o něj dál i přes tuto skutečnost?

Podřizujete své zájmy zájmům svého okolí?

Snažíte se lidem za každou cenu zavděčit?

Projevujete za každé situace svůj názor?

Umíte se projevit? Beze strachu?

Toto je jen pár otázek, které nám pomohou zodpovědět si, jaký vztah k sobě jako žena nyní chováte.

Já vám chci touto knihou ukázat, že ve chvíli, kdy se budete milovat jako celek, uvidíte, že nastane změna.

Ve chvíli, kdy se otevřete lásce a vděku.

Kdy změníte své vyzařování, pohled na život a na situace v něm a připustíte si fakt, že vy jste dané situace vytvořila. Míří k vám totiž přímo jako na objednávku.

V hlubším slova smyslu se jedná o to, že nám do života vždy přicházejí lidé a situace, které nás něčemu učí a posouvají nás. Přicházejí jako odrazy čehosi uvnitř nás – našeho vnitřního otisku, jsou reakcí na naši energii, na naše programy a nastavení. Především se jedná o příchod takových situací, které nás vedou na cestě za bytím v lásce a objevení nás samých ve své podstatě.

Náš postoj a reakce jsou našimi volbami, a proto záleží na nás, jakým směrem se náš život bude ubírat.

Toužím ve vás opět probudit tvůrkyni, která není obětí svých vlastních programů. Svobodnou a vědomou bytost.

Milující ženu.

Podstata je láska.

Podstata je bytí.

Podstata je přijetí.

Přirozenost.

Autentičnost.

Naše nitro je naší podstatou.

Naslouchej si.

Přijímej moudrost a lásku

Z nitra stvořenou

Jako klíč k životu a sobě

Vzniklý

V TOBĚ

Láskyplné vztahy

Jakmile žijeme v lásce a úctě k sobě samé a projevujeme tyto hodnoty svému okolí, stává se pro nás nepřijatelným fungovat v jakémkoli vztahu, kde láska a úcta nejsou přítomny z obou stran.

Tvoříme tedy vztahy, ve kterých se odráží tyto naše hodnoty, jež společně sdílíme. Odráží se v našem chování, energii, kterou vysíláme, a lidé na to, jaké jsme, reagují.

Vztahy vždy vychází z našeho přístupu a vnitřního nastavení.

Nejzákladnějšími otázkami v této části tedy jsou: „Jaký vztah máte sama se sebou? Jaký vztah máte sama k sobě? Jste sama se sebou ráda? Umíte být někdy sama? Jak k sobě přistupujete? Jak o sobě smýšlíte?

Je třeba, aby tento vztah byl tím nejkvalitnějším.

Je třeba se znát a přijímat se.

Je třeba chápat své chování a vědět, kde se bere. Toho dosáhnu tím, že poznávám samu sebe, nahlížím do svého nitra a víry.

Pokud jsem přesvědčena a věřím ve vztahy, ve kterých je přirozené projevovat si lásku, respektovat se a zahrnovat se upřímností, otevřeností a sdílením všech aspektů naší duše, pak tyto vztahy vědomě utvářím. Žiju v nich, protože vím, že toto je forma, již v životě chci přirozeně vidět. Vycházím ze svého vnitřního světa, kde vládnou tyto hodnoty. Tento vztah plný lásky, upřímnosti a pochopení tedy chovám sama k sobě.

Pokud vztah, jejž mám sama se sebou, není kvalitní, nevěřím si, mám pocit, že na cokoli nemám, cokoli si nezasloužím nebo že za nic nestojím, přichází mi do života lidé, kteří mne budou svým chováním sebelásce a uvědomování si vlastní hodnoty učit. A pokud vztah, který k sobě chovám, je zaměřený některým ze zmiňovaných směrů, nemusí být vztahy, v nichž jsem, skutečně příjemné. Mohu si procházet bolestivými prožitky, kdy se ke mně kdokoli nechová s úctou nebo láskyplně. Možná mi toto chování už připadá přirozené, protože přesně tak přistupuji já k sobě nebo k jiným lidem. Člověk, co v sobě nenašel vlastní hodnotu ve vztahu k sobě, mnohdy hledá chyby v okolním světě nebo má tendence se povyšovat nad druhé.

Lidé, kteří nám do života vstupují, jsou zde, abychom se začali opět učit, že vztah, jaký chováme k sobě, je tím nejdůležitějším. Dokud totiž nevstoupíme na cestu, po níž kráčíme, v lásce k sobě a s přijetím sebe a neobjevíme sami v sobě ten obrovský dar, hodnotu, kterou sami pro sebe představujeme, budou nám lidé stále projevovat naše vlastní vnitřní neuvědomění si sebe svým chováním k nám.

Žena, která se miluje, totiž neakceptujte projevy neúcty nebo nelásky ke své osobě. Naopak, touží v životě vidět lásku a chování vyjadřující vděčnost za chvíle, které společně s daným člověkem sdílí.

Láska se projevuje v energii. Činech. Slovech. Daný člověk, se kterým sdílíme čas, se k nám zkrátka chová způsobem, díky němuž se uvnitř nás prohlubují příjemné a hřejivé pocity. Je nám hezky. A přijde-li cokoli, co je třeba vyřešit, protože žádný vztah, který znám, neexistuje bez nějaké výměny názorů nebo hádky, jde už především o to, zda převládají krásné okamžiky, tudíž nás prožitek spíše posílí a náš vztah upevní, anebo se dlouhodobě necítíme dobře, a z těchto vztahů je tedy třeba odejít.

V době svého uvažování nad vztahy jsem se snažila pochopit, proč se ke mně někteří lidé chovají určitým způsobem. A proč se to opakuje stále dokola.

Je třeba si uvědomit, že každý člověk si prošel mnoha prožitky, jež ho formují a vytváří jeho pojetí světa a osobitý pohled na něj. Každý člověk tedy vždy vychází ze sebe samého i v pohledu na nás a naše chování. V knize se tohoto tématu dotýkám často. Jedná se především o fakt, že mnohé vzorce chování vycházejí z výchovy, následného způsobu života a dalších prožitků daného člověka.

Jde o osobité vnímání a tvorbu života, což je třeba si uvědomovat. Pokud zažíváme urážky anebo jakoukoli formu „souzení“, kupříkladu od některých členů rodiny nebo kohokoli v okolí, je důležité si stanovovat hranice a na rozdíl od vlastního sebezpochybňování pochopit, že daný člověk může jen reagovat na své vnitřní nedostatky či strach. Jakékoli názory směřované k naší bytosti mohou a nemusejí být zcela vzdálené od skutečnosti, kterou představujeme. Od nás samých. Mnohdy můžeme zjistit, že se v lidech často ke svému okolí kritických nachází mnoho vnitřní kritiky vůči sobě samému, že jde o specifický typ chování daný rodinnou výchovou (k danému člověku se chovala rodina stejným způsobem; v případě plnění snů se může jednat o zkušenost tohoto člověka spojenou s nenasloucháním hlubokým tužbám a cestou, jež vedla jiným směrem, než je naplňování vlastních snů a cílů, a proto nevěří, že by se něco takového mohlo podařit nám) a ovlivněný osobními prožitky. Tyto prožitky však vznikají na základě životního stylu a přesvědčení právě tohoto člověka.

Každý z nás je jiný a skrývá uvnitř zcela jiné předpoklady a schopnosti. Stejně tak máme každý jinou životní cestu. Je tedy důležité si uvědomovat sebe sama a nenechat se strhnout možným odmítnutím anebo nesouhlasem s našimi postoji, názory, způsobem života či našich snů ze strany našeho okolí.

Stejné je to s naším pojetím a přístupem k jiným lidem. Měli bychom si stanovovat hranice, avšak vnímat, kdy se ve mne ozývá posuzování anebo odmítání čehokoli na jiném člověku. Můžeme pátrat sami v sobě, zda uvnitř nás dřímá nějaká forma tohoto chování, kterou odmítáme, anebo cokoli, co v nás ještě není zpracováno. Poté může souzení vystřídat pochopení a možnou kritiku nahradit přijetí. Vždy v respektování našich hranic a s jasným vyjádřením nesouhlasu, pokud jsou tyto hranice překročeny, pokud by se k nám kdokoli choval hrubě anebo způsobem, kdy se necítíme ani trochu příjemně.

Vždy však hledejme odpovědi na vnější setkání a prožitky v sobě.

Naše chování a nastavení mají zásadní vliv na veškeré vztahy, jak vysvětluji v další části kapitoly, a „chyby“ najdeme na každém z nás v jakékoli formě. Dokonalost jako taková z mého pohledu existuje, a to jako podoba naprostého přijetí včetně našich „nedokonalých“ vlastností jako celku. Možná i ve svých slabších stránkách objevíme velký dar růst a vnímat se jako bytost všech barev a mnoha vnitřních poloh nás samých.

Je důležité si uvědomit fakt, že vše, čím si projdeme, nás formuje. Ať už vědomě, či nevědomě, získáváme během našeho života (především dospívání) vzorce chování. Můžeme však tato pouta přetrhat a být jiné, pokud víme, že si neseme cokoli, co chceme v našem životě změnit. Je to na nás. Základem je uvědomění. Jsem to já? Nebo jsem toto chování od někoho přejala? Mnohdy tyto vzorce ani není tak těžké objevit, pokud jste tedy vědomá a pozorujete (vnímáte) jak své chování, tak chování například právě ve vaší rodině.

Tento proces nemusí být sám o sobě snadný. Obzvlášť proto, že lidé kolem nás jsou zvyklí na naši původní verzi, která mohla dělat vše právě pro jejich uspokojení nebo mohla dlouho uvnitř sebe toužit po tom, aby se k ní její okolí chovalo jiným způsobem. Jednoho dne však může přijít okamžik, kdy budete připravena čelit svým možným zraněním a strachům. Přijde den, kdy třeba zatoužíte po změně. Po lásce a upřímnosti. Po čemkoli, co bude jiné než stávající, a začnete se postupně měnit. Pokud budete ovšem chtít. Tato naše vnitřní změna se samozřejmě projeví i ve vnějším světě. V našem chování a přístupu. V názorech. A lidé kolem nás (a to i v rodině) se mohou této naší změně bránit. Proto nás mohou shazovat, vysmívat se nám, chovat se odmítavě či vztekle. Nenechme se však odradit a následujme své pocity, srdce a duši, protože se jedná o jedinou možnou cestu k osvobození. Vytvoříme si tak v našich životech místo pro lidi, kteří nás milují a přijímají takové, jaké jsme.

Nenechme se stáhnout starými vzorci chování a způsobem života, jež se mohou v rodině nést jako břemeno po generace. Nahlédněme do svých strachů a bolestí, abychom mohly žít život bez těchto omezení.

Žijme život, po jakém naše srdce touží. Ať už to znamená opuštění kohokoli, kdo nás chce ve svém životě, jen pokud budeme splňovat takové chování a přístup, které takoví lidé sami představují a touží vidět.

Pokud si totiž dovolíte být sama sebou a svobodně se projevovat, postupem času zjistíte, že je ve vašem životě stále více a více lidí, již milují vaše pravé já stejně tak jako vy je. Respektujete se a vzájemně si dovolujete být sami sebou.

Dám vám příklad týkající se právě emocí.

Pokud vyrůstáte v rodině, kde vám jako dítěti nejsou projevovány city, ani vám poté nemusí připadat přirozené projevovat city komukoli ve svém okolí. Pokud ovšem vyrůstáte v rodině, kde jsou city ve zdravé míře projevovány, přijde vám to zcela přirozené a nenesete si v této oblasti žádný blok. V případě první možnosti si je třeba tento citový blok uvědomit a postupně se opět „učit“ city přirozeně projevovat.

Emocionální blok může být ovlivněn i tím, od kterého z rodičů se nám projevu citů nedostávalo. Mohlo se jednat o oba anebo například jen o otce. V tom případě pro vás poté může být až nesnesitelné vidět muže, který je k vám otevřený a projevuje vám své city anebo se vás ptá, jak se cítíte. Můžete si připadat velmi nekomfortně, a to právě proto, že nejste zvyklá na projevování citů a mluvení o nich s otcem. Poté přichází otázka, zda v tuto chvíli utečete před tímto nekomfortním pocitem, anebo se zeptáte sama sebe, proč se takto cítím? Proč to ve mně vzbuzuje tyto emoce? Jakmile si položíte tuto otázku a jakmile na sobě pracujete a nebojíte se nahlédnout i do citlivých částí svého nitra (což nemusí být hned a není třeba na sebe jakkoli tlačit, spíše naopak, připusťte si, že existuje možnost, že v sobě máte nějaký vnitřní blok anebo něco nezpracovaného), můžete postupem času odhalovat důvody těchto pocitů. Pokud je tedy nevytěsňujete a neutíkáte od nich. To je oním rozdílem a otázkou vaší volby. Laskavě a s pochopením si připouštíte svá citlivá místa.

Vše se dá měnit až ve chvíli vašeho pochopení, že to jde i jinak.

Důležitá je sebereflexe. A rovněž je zde otázka: „Hledala by žena, jež se miluje, neustále chybu jen v sobě?“ Pokud si procházíme ze strany kohokoli častou kritikou, dostane se nám to pod kůži a ani si toho nemusíme všimnout (proto vyzývám k sebepozorování, díky němuž můžeme tyto přejaté vzorce chování objevit).

Jakmile dojde k pochopení, budete lépe rozumět tomu, proč se k vám někteří lidé chovají určitým způsobem nebo proč se vám v životě děje to či ono.

Toto pochopení totiž není omlouváním jejich chování, nýbrž výrazem vašeho porozumění, což pomáhá hlavně a právě vám.

Všeobecně je velmi důležité vědomé pochopení spojitosti mezi naším nitrem, nastaveními (přístupem, chováním), energií, již vysíláme, a lidmi, kteří jsou v našem životě, a jejich chováním k nám.

Jsou zde, protože něco v nás s nimi na nějaké úrovni rezonuje.

Můžete začít objevovat ty stránky vás, které vám takového člověka či situaci do života přivedly.

Zjednodušeně:

Jaká jsi ty uvnitř, takové jsou tvé vztahy.

Pokud tedy chcete ve vztazích nebo lidech, kteří vás obklopují, cokoli změnit, je třeba začít změnou ve vás.

Ostatní budou vždy zrcadlit části vás, které se mají buď posílit, otevřít, nebo jež se máte od sebe navzájem naučit.

Náš vztah k nám samým se dá tedy velmi dobře vypozorovat právě na lidech, jimiž se obklopujeme. Ve chvíli, kdy milujeme sebe sama, lidé kolem nám tuto lásku zrcadlí. Chovají se k vám lidé, kterými se obklopujete, laskavě? Respektují vás? Přijímají vás takovou, jaká jste? Pokud tomu tak je, pak jste přesně tyto vlastnosti a hodnoty nalezla sama v sobě – ve vztahu k sobě a následně je projevujete svému okolí.

Stejně tak vlastnosti, které nás na lidech nějakým způsobem rozčilují, jsou odrazem nás samých.

Je rovněž důležité si uvědomit, že každý člověk ve svém jednání vychází sám ze sebe a svých prožitků, zkušeností, přesvědčení, zvyků, a to i v chování k vám. Proto ve spoustě případů platí, že není třeba si věci nám řečené brát osobně. Je důležité zaměřit se spíše na vlastní emoce. Pokud se vás člověk svým výrokem na nějaké úrovni dotkl, narazil na něco ve vás nezpracovaného nebo nevyřešeného. Ve chvíli, kdy informaci pouze slyšíte, ale nic ve vás nevzbuzuje a víte, že se s ní neztotožňujete, není třeba se jí příliš zaobírat. Důležitá je i naše otevřenost. Neustrňme, protože i naše přesvědčení se mohou během života měnit.

Můžete ovlivnit způsob, jakým s vámi lidé mluví nebo jak se k vám chovají, tím, že si vymezíte hranice. Rovněž pak skutečností, zda ve vztazích, které vám jsou nepříjemné, a tento stav se nemění, zůstáváte, nebo ne. Zde už záleží na hodnotě, již pro sebe představujete, a zda ve vztahu k sobě žijete v lásce. V takovém případě vytváříte zdravé vztahy a nezůstáváte v těch, které vám dlouhodobě nedělají dobře.

V případě „chápání“ života porozumíte své moci jako tvůrkyně a smyslu učení se zde. Porozumíte faktu, že váš přístup k životu určuje, zda jste šťastná, nebo ne, a že právě vy určujete směr, jakým se bude váš život dál odvíjet.

To, jak se měním „já“, se pomalu ale jistě projevuje jak v mém chování, tak v životě.

Stále více si projevuji lásku, dělám mnohem více vše, po čem vnitřně toužím, protože jsem se svým nitrem propojená a projevuji se stále více autenticky.

Tvořím, co miluju.

Zkrátka se v tom životě víc a víc hluboce raduju.

A odpověď na otázku, proč se některé věci dějí stále dokola? No přeci proto, že k nim přistupujeme stále stejným způsobem, anebo proto, že jsem já stále stejně nastavená.

Změny vnější probouzí k životu změny vnitřní, změny v nás, které se následně projeví prakticky v našem životě (v chování, přístupu, činech).

Základním aspektem je pochopení podstaty, že každý člověk, který v našem životě je nebo do něj vstoupí, se zde nachází z nějakého důvodu a že něco uvnitř nás ho k nám přivedlo.

Může se samozřejmě stát, že poselství, jež nám nějaká událost či prožitek přináší, v tu chvíli znát nebudeme.

Vlastně je tomu tak většinou. Říkáme si: „Proč já?“ Já vás chci naučit, jak porozumět všemu, co se ve vašem životě odehrává, a jak můžete úhlem svého pohledu i z těžkých a na první pohled nepříznivých situací vykouzlit chvíle plné naděje a pochopení faktu, že se dějí pro naše vyšší dobro. Pro nás. A že ve chvíli, kdy přijmete situaci takovou, jaká je, v ní můžete začít hledat příležitosti a přetransformovat ji v pro vás příznivou.

Ale v situaci, kdy si opravdu budeme připadat ztracené, mně osobně pomáhá toto:

Odevzdejte se a věřte, že jde o vyšší záměr. Věřte v život a v to, že vám chce přinést to nejlepší. Děkujte za všechno krásné a splyňte s během věcí. Nejsme tu, abychom trpěli. Jsme tu, abychom se učili. Šťastný život čeká na každého, kdo se pro něj rozhodne. Ale učíme se. Nebojme se proto, že uděláme chybu. Byli jsme učeni, že je to cosi špatného, ale chyby nás vedou životem tam, kde se nachází naše nejšťastnější já. Díky nim nestojíme na místě a kráčíme stále dál. Na místa, kde jsme stále blíž našemu nitru a vděční právě za tyto momenty.

Lásko,

chci ti nyní říct,

že na tomto světě není nic

tak dokonalé, jako když

člověk celým svým srdcem

miluje.

Lidstvo se raduje

Jeden celek

Všichni jsme jeden celek. A ten celek je z mého pohledu nejkrásnější, pokud je každý jednotlivec šťastný a přesně takový, jaký být chce – respektive takový, jaký je – a pokud se navzájem respektujeme, pomáháme si a jsme k sobě laskaví. Když mezi námi panuje podpora a čistý záměr.

Zkuste cítit to propojení. Když slyšíte zpívat ptáky, šumět vítr nebo když vámi otřásá zvuk továrny, kterou vystavěli nedaleko od vás.

Princip je v tom, že i kdybyste nyní žila na Seychelách, ta továrna, která vznikla tisíce kilometrů daleko, se vás týká. Stejně tak, jako když žijete ve městě, týká se vás znečištění moří či vykácení deštného pralesa. Zrod lidí, zvířat a rostlin po celém našem světě vytváří jeden celek. Jednotu.

Všichni dýcháme stejný vzduch, svítí na nás stejné slunce a žijeme společně pod jedním nebem.

Každý náš projev lásky tvoří tento svět.

Často slýchám, že mé kroky jako jednotlivce nedokážou nic změnit. Což je velmi krátkozrakým pohledem, protože právě jednotlivcem vše začíná a pouhé naše rozhodnutí je pro nás i naši planetu cenné.

Váš jediný úsměv může změnit víc, než si myslíte. Jediné gesto, pomoc druhému spustí řetězec událostí. A čím více lásky budete sdílet, tím více jí budete rovněž sklízet. To je nádherné.

Z lásky k planetě – celku

Někdy pláču,

někdy se směju,

v srdci však stále hřeju.

Někdy chci být sama

a jindy chci cítit lidi na dotek,

tak blízko,

že cítím i jejich srdce hřát.

To znamená milovat.

Být spolu,

protože chceme.

Nemusím a nebojím se,

o sebe,

samoty…

Jsem s Tebou, protože miluju ty pocity,

když vedle mě jsi TY.

Stejně jako když jsem sama.

V něčem je to jiné, ale podstata je ta samá.

Miluju obojí.

A tak to vidím,

cítím, že tak se mi to líbí.

Společné bytí.

Tak jako v samotě zníti

melodií propojení.

Svět se mění,

když lidé vědí,

kde je jejich znění.

V lásce a respektu

k sobě

navzájem,

k planetě,

toto není pronájem.

My zde žijeme.

Rodíme se a umíráme.

Ach země,

díky Tobě dýcháme.

Díky, že v barvách stromů ztrácím se a zase nacházím.

Už na to přicházím.

Stará přesvědčení odchází

a já se otevírám.

Těm vlnám.

Příroda má význam – větší, než se nám mnohdy zdá.

Vždyť zde život začíná.

Láska nás otevírá.

Jsem nevinná.

A nahá.

V těchto básních…

… píšu, co zrovna cítím.

Projevme lásku i zvířeti.

Pojďme v lásce žíti.

V lásce k celku býti.

Cesta do nitra

Až ve chvíli, kdy se cítíme být úplní, jsme skutečně úplní. Vše kolem nás se mění.

Kdysi jsem chtěla hodně cestovat. Vlastně si to přeji stále, ale nyní mne vede jiná touha. Dříve jsem si myslela, že právě na cestách mohu dojít k sebepoznání, že díky této zkušenosti v sobě probudím vše, co nyní spí. Tu divokost, propojení s přírodou a hlavně, že najdu klid. Nyní se z touhy naplnit nitro zvenčí a čerpat životní sílu a radost z okolních prožitků stalo prožívat svět skrze již naplněné nitro. Nehledat naplnění, žít jej a prociťovat to každým dnem, v každém prožitku, každém novém místě a každé objevené maličkosti. Naplněné nitro vede k propojení a otevřenosti skrze hlubší dimenzi vnímání a k schopnosti přijímat. Oddělenost se vytratí a my se cítíme přítomně, naplněně a ukotveny samy v sobě.

Nedokázala jsem utišit svou mysl. To vše v nás – srdce, intuici – to vše přehlušila má mysl. Ovládala mě. Mysl může být naším přítelem, nesmí nás však ovládat. Vyvolávala ve mně pocity, že je něco v nepořádku, a já se pak cítila odděleně. Určitě jste mnohokrát slyšela, že nejsme tím, čím si myslíme, že jsme. Nechci však od nás mysl jakkoli oddělovat, je naší součástí a záleží jen na nás, jaká bude. Je třeba jí porozumět. Být pozorovatelem a vědět, jak s ní pracovat.

Právě z naší mysli mnohdy pramení i naše strachy a obavy. Díky vědomému pozorování sebe samé jsem zjistila, že téměř všechny mé „strachy“ nejčastěji přichází, když jsem právě v mysli. Když analyzuji data, např. co se stalo včera nebo před pár dny. Nebo když se bojím některých změn. Vím však, že tento strach je stvořen mnou, stejně jako vše ostatní, a že já jsem ta, kdo se jím buď nechá, nebo nenechá ovládat.

Díky pochopení podstaty strachu se od něj můžeme osvobodit a pociťovat stále větší radost a uvolněnost.

Pod pojmem návrat k sobě vnímám i důležitost našeho osvobození se právě od strachů a všeho, co nám brání v plnohodnotném prožívání přítomného okamžiku, což si rozebereme v dalších částech knihy.

Návratu do svého nitra, ke svobodě a radosti.

Během našeho uvolňování těchto strachů můžeme projít mnoha slzami a vnitřní bolestí, dokud nedojdeme k uvědomění si jejich podstaty a naší vnitřní síly. A tak je to s odbouráváním většiny našich bloků či nezpracovaných emocí. Mnohdy se bojíme postavit skutečné příčině, a proto se snažíme svým pocitům nebo niterním stavům častokrát vyhnout. Někdy se dokonce bojíme „sami sebe“.

Možná i toto je v některých případech důvodem, proč se tolik snažíme vyhýbat občasné samotě. Protože právě v naší samotě z našeho nitra vyvěrá vše nejvíce na povrch. Ve chvíli, kdy jsme jen my, a naše bytost. V tichu.

Naše chování, rozhodnutí a vnitřní pohnutky mohou být velmi odlišné od našich skutečných tužeb, stejně tak jako náš život může být jakoby skrytý za zrcadlem, pokud nežijeme svou autentičnost. Tedy pokud nesloupneme všechny vrstvy, kterými jsme se během našeho života obalili ze strachu, aby nám nebylo ublíženo, aby nás měl kdokoli rád, abychom plnili něčí očekávání nebo aby nás kdokoli přijal. Jedná se o vše, co nás utváří během našeho vývoje.

Je třeba se vědomě poznávat a nahlížet do sebe, pokud chceme najít podstatu našeho stavu, chování nebo způsobu života.

Neopomenutelným aspektem těchto stavů je, že jsme ochotné žít pod jakýmkoli emočním tlakem nebo tlakem, který na sebe vyvíjíme ve chvíli, kdy naše mysl nefunguje směrem radosti a tvořivosti, ale spíše strachu nebo čehokoli jiného, což vyvolává nepříjemné pocity, v nichž poté můžeme dlouhodobě žít, namísto toho, abychom hledaly podstatu a pracovaly na odbourávání těchto bloků, aby se daný prožitek už nemusel stále dokola opakovat. Avšak je velmi přirozené setrvávat za svými hradbami, pokud si ještě možnosti osvobození se neuvědomujeme. Mnohdy přijmeme život ve strachu nebo jakémkoli nepříjemném stavu za svůj a zkrátka tyto stavy bereme jako zvyk. Prostě to tak je.

Prvním krokem je tedy uvědomování si, že chci dělat věci jinak nebo že se chci cítit jinak. Poté pomalu, ale jistě zjišťujeme, že krásné emoce vychází zkrátka a dobře z našeho „vnitřního“ nastavení, a tedy rozhodnutí pro tuto radost a štěstí již z pouhé podstaty bytí, a poté se tato radost odráží v našich životech. Dále z naslouchání sama sobě (podrobněji na další straně), s čímž úzce souvisí, naplňování našich tužeb, což nemusí vždy znamenat splnění velkého snu (samozřejmě může), ale spíše dělání toho, co nám činí radost a baví nás i v maličkostech, v běžných činnostech. Musíme si zkrátka nastavit, že to, co děláme, děláme proto, že to dělat chceme a představuje to pro nás přínos – ať už v prohlubování naší vnitřní radosti, nebo prostě ve faktu, že dělám to, po čem toužím, i když to někdy znamená vyvinutí většího úsilí. A velmi důležitým aspektem je také naslouchání našim emocím, jež nám vždy odhalí, jak si stojíme ve vztahu k sobě. Buď jim nasloucháme, nebo ne. Pokud ne, nerespektujeme samy sebe. Mnohdy to znamená, že tolerujeme chování, které není v pořádku, a druhého člověka omlouváme nebo zkrátka jen konstatujeme, že se k nám nechová hezky, ale zůstáváme v tomto vztahu dál. Naše emoce tudíž do jisté míry buď „ignorujeme“, anebo jim nepřikládáme větší význam. V takovém případě jsme zcela vzdálené od své bytosti, které v tuto chvíli není nasloucháno, není jí věnována láska a pozornost. Jde tedy o vnímání a naslouchání naší bytosti. Snahu pochopit, kde se objevuje tendence pro toto mé chování, proč se rozhoduji tímto způsobem.

Buď v čemkoli nepříjemném žijeme, nebo najdeme příčinu našeho stavu, abychom ho mohly odblokovat a poté se opět navrátit do své svobody a radosti.

Buď hledáme podstatu a vědomě na sobě pracujeme, nebo se stáváme obětí našich programů.

Uvědomte si, že podstata všeho,

co se ve vašem životě děje, je uvnitř vás.

Mnohokrát jsem zažila stavy, kdy jsem nenaslouchala svým emocím, a i přes vnitřní nepříjemný pocit jsem lpěla na vztazích bez úcty. A proč? Protože jsem se bála, že nechám-li tyto lidi odejít ze svého života, zůstanu sama. Přestože jsem sama nebyla.

Pochopila jsem, že má snaha mít kolem sebe co nejvíce lidí, pramení právě z tohoto strachu a mých pochyb o sobě samé. Svou hodnotu jsem pro sebe nepředstavovala já, ale množství lidí nacházející se kolem mě. I toto pramenilo z mého neuvědomění si, že tudy radostná cesta nevede, a v přítomnosti tohoto mého nastavení jsem si pravidelně procházela velkým množstvím slz a nepříjemných pocitů. Pokud však svým pocitům nasloucháme, můžeme tyto signály našeho těla a srdce slyšet dříve, než přijde cokoli, co nás k tomuto uvědomění donutí, a to podstatně méně příjemnou cestou. Nedocházelo mi, že je mnohem důležitější stát sama za sebou a svými pocity, než je popírat a dělat vše pro udržení vztahů, jež mi do života nepřináší příjemné emoce, ale spíše velký tlak v podobě mé snahy si tyto lidi v životě udržet. Ať už jsme v těchto lidech našli hodnoty, po kterých vnitřně toužíme, nebo ne.

Jedná se o typický projev ne-lásky k sobě.

Podobné to může být s množstvím majetku nebo například titulů. Kdykoli se snažíme vnitřní nedostatek zaplnit čímkoli zvenčí. Pokud totiž vnitřní „nedostatek“ necítíme, vycházíme z čisté touhy a radosti, jakou nám daný člověk nebo věc přináší (a my si tak tedy nic uvnitř nás nekompenzujeme), z čehož vyplývá, že naše hodnota na nich není závislá a vychází z nás.

Z nitra vychází podstata a naše bytost je sama o sobě zázračným projevem lásky, taková, jaká je.

Odpovědi na jakékoli naše stavy a prožitky leží blíž, než si myslíme. V nás.

Stejně tak je důležité si uvědomit, na co se zaměřujete. Například zda na nedostatek pramenící z odchodu jakéhokoli člověka, nebo na dostatek, který pramení z přesně opačného přístupu. Ve vděčnosti za lidi, již ve vašem životě jsou a je vám s nimi božsky.

Podobným příkladem může být projevování našich názorů. Buď komukoli vše odkývám, ačkoli nesouhlasím, jen abych se vyhnula nepohodlí pramenícímu ze strachu z určité konfrontace s daným člověkem, a poté si vyčítám, že jsem se opět neprojevila, nebo si to uvědomím a zkrátka řeknu svůj názor. Samozřejmě není třeba si cokoli vyčítat, jde jen o to, zda si uvědomíte, že můžete provést změnu, nebo ne.

Je třeba si uvědomit, že život můžete žít i jinak.

Na jiném místě, s jinou prací, v jiných vztazích. Beze strachu. V lásce.

Je třeba si uvědomit, že existuje i něco jiného. Jiná forma.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ženy, které (se) umí milovat.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.