Přeložila Viktorie Košnarová

Ashley Audrain: Druhá tvář

Copyright © 2021 Ashley Audrain Creative Inc.

Translation © Viktorie Košnarová, 2021

ISBN 978-80-249-4484-5

Oscarovi a Waverly

Často se říká, že první zvuk, který v matčině lůně slyšíme, je tlukot jejího srdce. Ve skutečnosti náš nově nabytý sluchový aparát rozvibruje tep krve v matčiných cévách a tepnách. V tomto prapůvodním rytmu vibrujeme ještě předtím, než máme uši ke slyšení. Před naším početím existujeme jako vajíčko v matčině vaječníku. Všechna vajíčka se v ženiných vaječnících vytvoří, už když je ona sama čtyřměsíčním plodem v děloze své matky. To znamená, že náš buněčný život začíná v lůně naší babičky. Každý z nás strávil pět měsíců v lůně své babičky, a též ona sama vznikla v lůně své babičky. Vibrujeme v rytmu matčiny krve ještě předtím, než se ona narodí…

—

Když bubnují ženy

Váš dům září do noci, jako by byl uvnitř v plamenech. Závěsy na oknech, které jsi vybral, vypadají jako lněné. Plátnová vazba je tak řídká, že mohu dokonce rozeznat tvoji náladu. Mohu sledovat dívku, jak mrskne koňským ohonem, když dopisuje domácí úkol. Mohu sledovat malého chlapečka, jak hází tenisák ke čtyři metry vysokému stropu, zatímco tvoje manželka v legínách pobíhá po obývacím pokoji a poklízí celodenní nepořádek. Hračky zpátky do koše. Polštáře zpátky na gauč.

Dneska večer jste však nechali závěsy roztažené. Možná abyste mohli pozorovat, jak padá sníh. Možná aby mohla vaše dcera vyhlížet soby. Už dávno v to přestala věřit, ale kvůli tobě to bude předstírat. Udělá pro tebe všechno.

Všichni jste se hezky oblékli. Děti sedí na kožené pohovce oblečené do sladěné kostky a tvoje žena je fotí mobilem. Dívka drží kloučka za ruku. Ty si vzadu v pokoji hraješ s gramofonem. Tvoje žena ti něco říká, ale ty varovně zvedneš prst – už to skoro máš. Dívka vyskočí, tvoje žena popadne chlapce a zatočí se s ním. Ty pozvedneš sklenku, je v ní skotská, jednou, dvakrát usrkneš a odstoupíš od gramofonu, jako kdyby to bylo spící děťátko. Tak pokaždé začínáte tančit. Uchopíš ho. On zakloní hlavu. Ty ho obrátíš vzhůru nohama. Tvoje dcera se natáhne, aby ji mohl táta políbit, a manželka ti zatím podrží sklenku. Zatočí se ke stromku a poopraví jeden řetěz žároviček. Pak se všichni zastavíte, nakloníte se k sobě, něco jednohlasně zakřičíte, jedno slovo, máte to dobře sehrané, a potom se zase všichni dáte do pohybu – tuhle písničku dokonale znáte. Tvoje žena vyklouzne z místnosti a syn za ní automaticky otočí obličej. Ten pocit je mi povědomý. Pocit, že mě někdo potřebuje.

Sirky. Žena se vrací a zapaluje svíčky na ozdobené krbové římse a já přemýšlím, jestli je to jedlové chvojí opravdové, jestli voní jako v lesní školce. Na okamžik si představuju, že se všechny ty větve v noci, až budete spát, ocitnou v plamenech. Představuju si, jak se teplá máslově zlatá záře vašeho domu mění v horkou praskající rudou.

Chlapec sebral železný pohrabáč a dívka mu ho jemně vzala dřív, než si toho někdo všiml. Dobrá sestra. Pomocnice. Ochránkyně.

Takhle se normálně nedívám, ale dneska večer jste všichni tak krásní, že nedokážu odjet. Sníh, takový ten lepivý, z něhož ona zítra ráno postaví sněhuláka, aby potěšila mladšího bratříčka. Zapnu stěrače, nastavím topení a všimnu si, že čísla na hodinách přeskočila z 19:29 na 19:30. Touhle dobou jsi jí předčítal Polární expres.

Tvoje manželka teď sedí v křesle a sleduje vás, jak hopsáte po pokoji. Směje se a shrnuje si dlouhé volné kučery na stranu. Čichne si k tvojí sklence a odloží ji. Ty jsi k ní otočený zády, takže nevidíš to, co já, že si jednou rukou drží břicho a jemně ho hladí, pak se podívá dolů, ztracena v myšlenkách na to, co v ní roste. Jsou to buňky, ale jsou všechno. Ty se otočíš a ona obrátí pozornost zpět do místnosti. K lidem, které miluje.

Zítra ráno ti to řekne.

Pořád ještě ji tak dobře znám.

Podívám se dolů, abych si natáhla rukavice. Když zase vzhlédnu, dívka stojí v otevřených předních dveřích. Obličej jí částečně osvětluje lampa nad vaším domovním číslem. Drží talíř plný mrkví a koláčků. Ty necháš drobky na dlaždicích v předsíni. Hrajete to na sebe.

Teď se podívá na mě, jak tam sedím v autě. Zachvěje se. Šaty, které jí tvoje žena koupila, jsou příliš malé, a tak vidím, že se jí zaoblují boky a nalévá hrudník. Jednou rukou si opatrně přehodí koňský ohon přes rameno. Je to už spíš ženské než dívčí gesto.

Poprvé v životě mě napadne, že tvoje dcera vypadá jako já.

Stáhnu okénko a zvednu ruku. Je to pozdrav, tajný pozdrav. Položí si talíř k nohám, a než se vrátí dovnitř, ke své rodině, ještě jednou se na mě podívá. Čekám, až někdo prudce zatáhne závěsy, na tebe, až se přijdeš ke dveřím zeptat, proč zatraceně parkuju před tvým domem, zrovna tenhle večer. Co bych ti mohla říct? Že jsem se cítila osamělá? Že se mi po ní stýská? Že bych si zasloužila být matkou v tvém zářícím domě?

Ona místo toho vběhne do obývacího pokoje, kde jsi ty zvedl svoji ženu z křesla. Zatímco tančíte blízko u sebe a ty máš ruku vzadu pod její košilí, naše dcera vezme za ruku chlapečka a odvede ho do středu okna obývacího pokoje. Herečka zaujímá na jevišti místo přesně na značce. Jsou tak dokonale zarámovaní.

On vypadá úplně jako Sam. Má jeho oči. A stejnou vlnu tmavých vlasů končící kučerou, kučerou, kterou jsem znovu a znovu natáčela na prst.

Udělá se mi zle.

Naše dcera na mě zírá z okna s rukama na ramenou našeho syna. Nakloní se a políbí ho na tvář. A ještě jednou. A znovu. On je na to zvyklý. Ukazuje na padající sníh, ale ona ode mě neodvrátí zrak. Tře mu paže, jako kdyby ho chtěla zahřát. Jako matka.

Ty přijdeš k oknu a klekneš si k chlapci. Vzhlédneš, ale mého auta si nevšímáš. Ukazuješ mezi sněhové vločky jako tvůj syn a prstem hledáš cestu k nebi. Vyprávíš o sáních. O sobech. On pátrá v noční obloze a pokouší se vidět to, co ty. Ty ho hravě popadneš pod bradou. Ona stále ještě upírá zrak na mě. Zjistila jsem, že jsem se na sedadle posunula dozadu. Polknu a konečně se podívám jinam. Ona vždycky vyhraje.

Když se podívám zpátky, je tam ještě a pozoruje moje auto.

Pomyslím si, že sáhne po zácloně, ale neudělá to. Tentokrát ji moje oči neopustí. Zvednu tlustý štos papíru z vedlejšího sedadla, potěžkám ho a cítím váhu svých slov.

Přijela jsem sem, abych ti to dala.

Svůj pohled na věc.

1

Přesunul sis židli blíž a koncem tužky jsi zaťukal na moje skripta. Já dál zírala na stránku, rozpakovala jsem se zvednout oči. „Prosím?“ ozvala jsem se, jako kdybys mi telefonoval. To tě rozesmálo. A tak jsme tam seděli, hihňali jsme se, dva cizí lidé ve školní knihovně, studující stejný volitelný předmět. Ve třídě musely být stovky studentů – nikdy předtím jsem tě neviděla. Kučery ti padaly do očí a ty sis je natáčel na tužku. Měl jsi tak nezvyklé jméno. Později odpoledne jsi mě doprovodil domů a mlčeli jsme. Ty jsi nijak neskrýval, jak jsi mnou uchvácený, a často ses na mě usmíval. Před mým bytem jsi mi políbil ruku, a to nás znovu rozesmálo.

Zanedlouho nám bylo jednadvacet a stali jsme se nerozlučnými. Do konce studia nám zbýval necelý rok. Celou tu dobu jsme spolu spali na mé posteli podobné voru a učili se vsedě s propletenýma nohama na opačných koncích pohovky. Chodili jsme s přáteli do baru, ale domů jsme se vraceli brzy a končili jsme v posteli. Užívali jsme si nezvyklé hřejivosti vzájemné blízkosti. Já skoro nepila a ty už jsi měl večírků dost – chtěl jsi jen mě. V mém světě si toho zřejmě nikdo moc nevšímal. Měla jsem malý kroužek přátel, spíš známých. Natolik mě zaměstnával můj prospěch potřebný k udržení stipendia, že jsem na typický kolejní společenský život neměla čas. Za celé ty tři roky jsem se s nikým moc nesblížila. Dokud jsem se nesetkala s tebou. Ty jsi mi nabídl cosi jiného. Vyklouzli jsme ze společenské sféry a ke štěstí si vystačili sami.

Potěšení, které jsem v tobě našla, mě zcela pohltilo. Předtím než jsem tě potkala, jsem neměla nic, takže ses bez větší námahy stal mým vším. To neznamená, že jsi toho nebyl hoden – zasloužil sis to. Byl jsi něžný a pozorný a oddaný. Byl jsi první člověk, kterému jsem se svěřila, že chci být spisovatelkou, a ty jsi odpověděl: „Nedokážu si představit, že bys mohla být něčím jiným.“ Kochala jsem se tím, jak se na nás dívaly jiné dívky, jako by měly na co žárlit. Čichala jsem k tvé hřívě voskovitých tmavých vlasů, když jsi v noci spal, a přejížděla jsem ti prstem po zarostlé bradě, abych tě ráno probudila. Byla jsem na tobě závislá.

K narozeninám jsi mi sepsal sto věcí, které na mně miluješ. 14. Miluju, jak trochu chrápeš, když usneš. 27. Miluju, jak krásně píšeš. 39. Miluju, když píšu svoje jméno na tvoje záda. 59. Miluju, jak se cestou na přednášku dělíme o koblihu. 72. Miluju náladu, v jaké se budíš o nedělích. 80. Miluju, jak si po přečtení dobré knížky přitiskneš svazek k hrudi. 92. Miluju představu, jaká z tebe jednoho dne bude dobrá matka.

„Proč si myslíš, že ze mě bude dobrá matka?“ Odložila jsem papír a na okamžik jsem měla pocit, že mě možná vůbec neznáš.

„Proč bys neměla být dobrá matka?“ šťouchl jsi mě hravě do břicha. „Jsi starostlivá. A sladká. Nemůžu se dočkat, až s tebou budu mít děťátka.“

Nezbylo mi než vynutit úsměv.

Nikdy jsem nepoznala nikoho tak dychtivého jako ty.

Jednoho dne to pochopíš, Blythe. Ženy z našeho rodu… jsou jiné.

Pořád ještě vidím otisk matčiny mandarinkově zbarvené rtěnky na cigaretovém filtru. Popel padající do hrnku a plující na povrchu posledního doušku mé pomerančové šťávy. Zápach mého pálícího se toustu.

Na moji matku, Cecílii, ses zeptal jen párkrát. Řekla jsem ti pouze fakta: 1. Opustila nás, když mi bylo jedenáct. 2. Potom jsem ji viděla už jen dvakrát a 3. Netuším, kde je.

Věděl jsi, že si něco nechávám pro sebe, ale nikdy jsi nenaléhal – děsilo tě, co bys mohl slyšet, chápala jsem to. Všichni máme právo jeden od druhého i sami od sebe něco očekávat. Včetně mateřství. Chceme někoho mít, vdát se a být dobrými matkami.

1939–1958

Etta se narodila toho dne, kdy začala druhá světová válka. Měla oči jako Atlantik a od začátku byla rudolící a zavalitá.

Zamilovala se do prvního chlapce, s nímž se v životě seznámila, do syna městského doktora. Jmenoval se Louis a byl zdvořilý a výmluvný, což u chlapců, které znala, nebylo běžné, a navíc nepatřil k tomu typu mužů, kterým u ženy nezáleží na vzhledu. Louis doprovázel Ettu do školy s jednou rukou za zády od prvního do posledního dne jejich školní docházky. Ettu takové věci okouzlovaly.

Její rodina vlastnila stovky hektarů polností. Když bylo Ettě osmnáct a oznámila otci, že se chce provdat za Louise, trval na tom, že se jeho nový zeť musí naučit farmařit. Sám žádné syny neměl a chtěl, aby Louis převzal rodinný statek. Etta se však domnívala, že její otec jen chce mladému muži dokázat, že je farmaření těžká a úctyhodná práce. Nic pro slabé. A rozhodně ne nic pro intelektuála. Etta si vybrala někoho, kdo se jejímu otci vůbec nepodobal.

Louis měl v plánu stát se lékařem jako jeho otec, a čekalo na něj stipendium na lékařské fakultě. Získat Ettinu ruku a oženit se s ní však chtěl víc než lékařský diplom.

Navzdory jejím prosbám, aby k němu byl mírný, její otec Louise dřel jako mezka. Od čtyř ráno byl na nohou a venku v zarosených polích. Od čtyř ráno do soumraku, a jak se Etta lidem ráda pochlubila, ani slůvko stížnosti. Louis prodal lékařskou brašnu a učebnice, které zdědil po svém otci, a peníze dal do nádoby na pultě v kuchyni, Ettě řekl, že to je základ fondu na vzdělání jejich budoucích dětí. Etta si pomyslela, že to hodně vypovídá o nesobecké povaze jejího muže.

Jednou na podzim ráno Louise potrhala drtička na siláž. Vykrvácel, sám na poli. Našel ho její otec a poslal ji, aby přikryla tělo plachtou ze stodoly. Odnesla Louisovu utrženou nohu zpátky na farmu a hodila ji otci, který pumpoval vodu do kbelíku, aby mohl umýt silážní vůz, na hlavu.

O dítěti, které v ní rostlo, zatím rodině nic neřekla. Byla mohutná žena s velkou nadváhou, a tak své těhotenství snadno skrývala. Holčička Cecílie se narodila o čtyři měsíce později v kuchyni na podlaze, zatímco venku zuřila sněhová bouře. Když Etta dítě tlačila ven, dívala se na nádobu s penězi na kuchyňské lince.

Etta a Cecílie žily poklidně na farmě a jen zřídka se vypravily do města. Když se tak stalo, nešlo přeslechnout, jak si všichni šeptají o ženě, která „trpí na nervy“. V té době toho víc neříkali a z ničeho jiného ji nepodezřívali. Louisův otec pravidelně zásoboval Ettinu matku sedativy, která Ettě dávala při záchvatu. A Etta většinu času trávila na malé mosazné posteli v pokojíku, kde vyrůstala. Péči o Cecílii na sebe vzala její matka.

Etta si však brzy uvědomila, že když bude ležet nadopovaná v posteli, nikdy nepozná dalšího muže. Naučila se dostatečně fungovat a nakonec se začala starat o Cecílii. Vozila ji po městě v kočárku, zatímco ubohá holčička vřískala po babičce. Etta lidem vykládala, že ji trápily nesnesitelné bolesti břicha, že celé měsíce nemohla nic jíst, a proto tak zhubla. Nikdo jí nevěřil, ale Etta se o klepy nestarala. Právě potkala Henryho.

Henry byl ve městě nový a chodili do stejného kostela. Šéfoval šedesáti lidem v továrně na cukrovinky. Od první chvíle byl na Ettu milý – miloval malé děti a Cecílie byla rozkošná, takže se ukázalo, že nebude takovou překážkou, jak si všichni mysleli.

Netrvalo dlouho a Henry jim koupil dům v tudorovském stylu s mátově zelenými ozdobami ve středu města. Etta nadobro opustila mosaznou postel a znovu nabrala na váze. Vrhla se do budování domova pro svou rodinu. Byla tam veranda s houpačkou, na každém okně visely krajkové záclony a v troubě se stále pekly čokoládové sušenky. Jednoho dne omylem dodali jejich nový nábytek do obývacího pokoje na špatnou adresu a sousedka nechala stěhováky, aby ho rozestavili v jejím suterénu, přestože si nic neobjednala. Když to Etta zvětřila, rozběhla se po ulici za stěhovacím vozem v županu a natáčkách a sprostě nadávala. Všichni se tomu smáli a nakonec se zasmála i sama Etta.

Velmi se snažila být takovou ženou, jak se od ní očekávalo.

Dobrou manželkou. Dobrou matkou.

Zdálo se, že vše bude úplně v pořádku.

2

Věci, které mě v duchu napadají, když přemýšlím o našich počátcích:

Tvoje matka a otec. Pro jiné lidi to nemusí být tak důležité, ale s tebou jsem získala rodinu. Svou jedinou rodinu. Velkorysé dárky, letenky, abych s vámi mohla být o prázdninách někde na slunci. Jejich dům vždycky teple voněl po vypraném prádle, a když jsme je navštívili, nikdy se mi nechtělo odjet. To, jak se tvoje matka dotýkala konečků mých vlasů, ve mně vyvolávalo chuť vylézt jí na klín. Někdy to vypadalo, že mě miluje stejně jako tebe.

To, že se neptali, kde je můj otec, a neodsuzovali ho, když odmítl jejich pozvání strávit u nich Díkůvzdání, byla laskavost, za niž jsem jim vděčná. O Cecílii jsme se pochopitelně nikdy nebavili, ty jsi to s nimi ohleduplně probral, než jsi mě přivedl k sobě domů. (Blythe je skvělá. Opravdu. Ale jen abyste věděli…) O mé matce jste mezi sebou doma nedrbali. Nikoho z vás nezajímalo nic jiného než samé příjemné věci.

Všichni jste byli tak dokonalí.

Své mladší sestře jsi říkal „drahoušku“ a ona tě zbožňovala. Každý večer jsi telefonoval domů a já poslouchala v předsíni a přála jsem si, abych slyšela, čím tě tvoje matka rozesmála. Každý druhý víkend jsi jezdil domů, abys pomohl otci s údržbou domu. Objímali jste se. Ty jsi hlídal své malé bratránky. Znal jsi matčin recept na banánový chléb. Každý rok jsi rodičům posílal gratulaci k jejich výročí. Moji rodiče se o svatbě nikdy ani nezmínili.

Můj otec. Na můj lístek, oznamující mu, že letos nebudu na Díkůvzdání doma, neodpověděl, ale já ti zalhala, že je šťastný, že někoho mám, a že pozdravuje tvoji rodinu. Pravdou je, že jsem s ním od chvíle, kdy jsme se my dva seznámili, moc nemluvila. Komunikovali jsme spolu většinou přes záznamníky, ale už tehdy to byla série vyčpělých, nic neříkajících slov a já bych byla moc nerada, kdybys je ty slyšel. Pořád mi není jasné, jak jsme to mohli dopracovat až sem, on a já. Ta lež byla nutná, stejně jako hrst dalších lží, abys nepojal podezření, jak mizernou rodinu mám. Pro tebe byla rodina příliš důležitá a nikdo z nás nemohl riskovat celou pravdu o té mé, protože by mohla pokazit obrázek, který sis o mně udělal.

Ten první byt. Nejvíc jsem tě milovala ráno. Jak sis přetáhl deku přes hlavu jako kapuci a ještě chvilku jsi spal, výraznou chlapeckou vůni, kterou jsi po sobě zanechával na polštáři. Já se tenkrát budila brzy, většinou dřív než vyšlo slunce, abych mohla psát na samém konci naší dlouhé, úzké kuchyně, kde byla skoro vždycky taková zatracená zima. Mívala jsem na sobě tvůj koupací plášť a pila jsem čaj z keramického hrnku, který jsem ti pomalovala v jedné hrnčířské dílně. Později, až se ohřála podlaha a závěsy pronikal dostatek světla, abys rozeznal detaily mého těla, jsi zavolal mé jméno. Přitáhl jsi mě zpátky do postele, kde jsme experimentovali – ty jsi byl odvážný a asertivní a chápal jsi, čeho je moje tělo schopné, dřív než já. Fascinoval jsi mě. Tvoje důvěra. Tvoje trpělivost. To, jak mě potřebuješ.

Večery s Grace. Byla to jediná kamarádka z fakulty, s níž jsem po promoci zůstala ve styku. Nedávala jsem najevo, jak moc ji mám ráda, protože jsi na ni trochu žárlil a myslel sis, že moc pijeme, přestože toho ode mne ve smyslu přátelství mezi ženami moc nedostávala. Ten rok, kdy byla zrovna nezadaná, jsi nám přesto dal oběma na Valentýna květiny. Já ji tak jednou za měsíc pozvala na večeři a ty jsi musel jako třetí sedat na odpadkovém koši. Cestou z práce ses pokaždé zastavil pro láhev dobrého vína. Když jsme se my dvě pustily do klepů a ona vytáhla cigarety, omluvil ses a otevřel jsi knihu. Jednou večer jsme slyšely, jak hovoříš se sestrou na balkóně, zatímco my kouřily uvnitř. (Umíš si to představit?) Právě procházela rozchodem a zavolala bratrovi, svému důvěrníkovi. Grace se mě zeptala, co s tebou je. Špatný v posteli? Vzteklý? Něco v tom musí být, protože žádný muž nemůže být tak dokonalý. Alespoň tenkrát ne. Nic, čemu bych rozuměla. Použila jsem slovo „štěstí“. Měla jsem štěstí. Moc jsem toho neměla, ale měla jsem tebe.

Naše práce. Tehdy jsme o ní často nemluvili. Obdivovala jsem tvé úspěchy a ty jsi to věděl – citlivě jsi vnímal rozdíly v našich kariérách, v našich příjmech. Ty jsi vydělával peníze a já snila. Od absolvování vysoké jsem prakticky nic nevydělala, až na pár projektů na volné noze, ale ty jsi mě velkoryse podporoval a dal jsi mi kreditku se slovy: „Používej ji, na co budeš potřebovat.“ V tu dobu jsi pracoval pro architektonickou firmu a v době, kterou mi zabralo psaní tří povídek, už tě dvakrát povýšili. Nepublikovaných povídek. Když jsi odcházel do práce, vypadal jsi, jako když patříš někomu jinému.

Zamítací dopisy přicházely podle očekávání. To patří k věci, připomínal jsi mi laskavě a často. Jednou to vyjde. Tvoje bezvýhradná víra ve mě byla kouzelná. Zoufale jsem si chtěla dokázat, že jsem tak dobrá, jak si myslíš. „Přečti mi všechno, co jsi dneska napsala. Prosím!“ Vždycky jsem tě nechala žebronit, a když jsem pak předstírala rezignaci, chechtal ses. Po večeři ses vyčerpaně stočil do klubíčka na gauči, stále v šatech do práce. Když jsem četla, měl jsi zavřené oči a nejlepší řádky jsi ocenil úsměvem.

Toho večera, kdy jsem ti ukázala svoji první otištěnou povídku, se ti třásla ruka, jak jsi ode mne bral těžký časopis. Často jsem na to myslela. Na to, jak jsi na mě byl pyšný. Tu třesoucí se ruku jsem po letech viděla ještě jednou, když držela její malinkou mokrou hlavičku, potřísněnou mojí krví.

Ale ještě předtím:

Na mé pětadvacáté narozeniny jsi mě požádal o ruku.

Prstenem, který si ještě i teď někdy navléknu.

3

Nikdy jsem se tě nezeptala, jestli se ti líbily moje svatební šaty. Koupila jsem je z druhé ruky, protože jsem je zahlédla za výlohou obchodu s obnošeným vintage šatstvem a nemohla jsem je dostat z hlavy, když jsem s tvojí matkou procházela drahé butiky. Nezašeptal jsi, jako to dělají okouzlení ženiši potící se před oltářem a přešlapující z nohy na nohu: Vypadáš nádherně. O mých šatech ses nezmínil, ani když jsme se schovávali vzadu za cihlovou zdí, než jsme vpluli na nádvoří, kde naši hosté popíjeli šampaňské, povídali si o horku a přemítali, kdy půjde kolem další tác s chlebíčky. Sotva jsi dokázal odvrátit zrak od mé rozzářené zrůžovělé tváře. Sotva jsi dokázal přestat se mi dívat do očí.

Slušelo ti to jako nikdy, a ještě dnes mohu zavřít oči a vidím tě šestadvacetiletého, s jasnou pletí a kudrnatými vlasy do čela. Přísahala bych, že jsi měl ve tvářích zbytky miminkovského tuku.

Celý večer jsme si pevně tiskli ruce.

Tak málo jsme toho tenkrát o sobě věděli, o tom, jací z nás budou lidé.

Svoje problémy jsme mohli spočítat na lístcích jedné sedmikrásky z mé kytice, a ještě dlouho potrvá, než se na louce sedmikrásek ztratíme.

. . .

Žádný stůl pro rodinu nevěsty,“ zaslechla jsem organizátorku svatby říkat muži, který roznášel skládací židle a rozmísťoval cedulky se jmény podle zasedacího pořádku. Krátce na ni kývl.

Tvoji rodiče nám dali snubní prsteny ještě před obřadem. Předali nám je ve stříbrné lastuře, kterou daroval tvojí prababičce muž, jehož milovala a který odešel do války a už se nevrátil. Uvnitř byl vyrytý jeho vzkaz pro ni: Violet, ty mě vždycky najdeš. Ty jsi řekl: „Jaké krásné jméno měla.“

Tvoje matka, zahalená do fantastické cínově zbarvené šály, pronesla přípitek: „Manželství se mohou rozpadnout. Někdy si ani neuvědomujeme, jak jsme se vzdálili, až se najednou na obzoru setká moře s oblohou a my nevíme, jestli máme ještě sílu k návratu.“ Odmlčela se a podívala se jenom na mě. „Naslouchejte tlukotu svých srdcí v proudu. Vždycky jeden druhého najdete. A potom najdete i břeh.“ Vzala tvého otce za ruku a ty jsi vstal a pozvedl sklenku.

Té noci jsme se milovali, protože se to od nás očekávalo. Byli jsme vyčerpaní, avšak bylo to tak skutečné. Měli jsme snubní prsteny a účet za hostinu a z adrenalinu nás bolela hlava.

Beru si tě navždy, můj nejlepší příteli a druhu mé duše, abys mi byl partnerem v dobrém i zlém v těch desítkách tisíc dnů, které spolu prožijeme. Tebe, Foxi Connore, miluji, oddávám se ti.

Mnoho let poté mě naše dcera pozorovala, jak ty šaty cpu do kufru našeho auta. Vezla jsem je na to samé místo, kde jsem je objevila.

4

Přesně si pamatuju, jak jsme potom žili. Léta předtím než se objevila tvoje Violet.

Večeřeli jsme na gauči a sledovali jsme přitom poslední zprávy. Každý večer televizní novinář Anderson Cooper. S kořeněnými jídly přes ulici na černém mramorovém stolku s ostrými rohy. Ve dvě hodiny odpoledne o víkendu jsme pili sklenice šumivého vína, pak jsme podřimovali, dokud nás o pár hodin později neprobudily hlasy lidí jdoucích do baru. Docházelo k sexu. Docházelo ke stříhání vlasů. Čítala jsem v novinách rubriky o cestování a brala jsem to jako průzkum, reálný průzkum míst, kam se vydáme příště. Toulala jsem se po drahých obchodech s kalíškem horkého napěněného nápoje v ruce. V zimě jsem nosila drahé italské kožené rukavice. Ty jsi chodil s přáteli hrát golf. Já se zajímala o politiku! Tulili jsme se k sobě na pohovce a mysleli jsme si, že je hezké být spolu a dotýkat se navzájem. Mohla jsem koukat na filmy a někdy jsem ztratila pojem o tom, kde sedím. Život nebyl tak syrový. Myšlenky byly jasnější. Slova přicházela snadněji! Moje menstruace byla lehká. Ty jsi po celém bytě pouštěl hudbu, nové kousky, umělce, o nichž ti někdo řekl nad pivem v hospodě plné dospělých. Prací prášky nebyly bio, a tak naše prádlo vonělo umělou horskou svěžestí. Jezdili jsme na hory. Ptal ses mě na mé psaní. Nikdy jsem se nepodívala na jiného muže a neuvažovala jsem o tom, jaké by bylo s ním souložit. Až do čtvrté či páté vánice jsi i v zimě každý den jezdil ve velmi nepraktickém autě. Chtěl jsi psa. Prohlíželi jsme si psy v ulicích. Zastavovali jsme se u nich a drbali jsme je na krku. Park nepředstavoval jen oddech od domácích prací. V knížkách, které jsme četli, nebyly žádné obrázky. O vlivu televizní obrazovky na naše mozky jsme nepřemýšleli. Netušili jsme, že dětem se nejvíc líbí věci, které byly vyrobeny pro dospělé. Domnívali jsme se, že jeden druhého známe. A domnívali jsme se, že známe sami sebe.

5

Léto mého dvacátého sedmého roku. Dvě omšelé skládací židle na balkóně nad uličkou oddělující nás od sousedního domu. Šnůra papírových lampionů, které jsem tam zavěsila, činila zápach vařeného zelí zespoda poněkud snesitelnějším. Toho večera jsi mi nad sklenicí svěžího bílého vína řekl: „Pojďme se o to pokusit. Dneska v noci.“

Už jsme o tom hovořili předtím, mnohokrát. Když jsem chovala děti jiných lidí, nebo jsem si klekla, abych si s nimi mohla hrát, přímo jsi zářil. Ty jsi matka od přírody. Ale já si mateřství představovala. Jaké to bude. Jak se budu cítit. Sluší ti to.

Já budu jiná. Budu jako jiné ženy, pro něž je to tak snadné. Budu všechno, co moje matka nebyla.

V těch dnech se v mých myšlenkách neobjevovala. Tím jsem si jistá. A když se do nich nevítaně vetřela, rychle jsem ji odfoukla. Jako kdyby byla ten popel, který mi trousila do pomerančové šťávy.

Toho roku jsme si pronajali větší byt se dvěma ložnicemi v domě s velmi pomalým výtahem, do předchozího bytu bychom se s kočárkem nevešli. Na dětskou tematiku jsme se navzájem upozorňovali dloubáním, nikdy ne slovy. Maličké módní výbavičky za výlohami obchodů. Malí sourozenci vedoucí se za ruce. Bylo v tom očekávání. Byla v tom naděje. Už před pár měsíci jsem začala věnovat větší pozornost své menstruaci. Sledovala jsem ovulaci. Zaznamenávala jsem si ji do diáře. Jednoho dne jsem vedle své značky objevila šťastné obličejíčky. Tvoje vzrušení bylo roztomilé. Bude z tebe úžasný otec. A já budu úžasná matka tvého dítěte.

Když se dívám zpátky, žasnu nad svou tehdejší sebedůvěrou. Už jsem si nepřipadala jako dcera své matky. Cítila jsem se jako tvoje manželka. Léta jsem si namlouvala, že se k tobě dokonale hodím. Chtěla jsem tě dělat šťastným. Chtěla jsem být kýmkoli, kdo se nepodobá matce, z níž jsem vzešla. A tak jsem také toužila po dítěti.

6

Ellingtonovi. Za mého dětství bydleli tři domy od nás a jejich trávník jako jediný v sousedství zůstával zelený po celé suché nelítostné léto. Paní Ellingtonová na naše dveře zaklepala přesně sedmdesát dva hodin poté, co ode mne moje matka odešla. Otec ještě chrápal na pohovce, na níž v posledním roce trávil každou noc. Teprve před hodinou jsem si uvědomila, že se matka tentokrát nevrátí. Podívala jsem se do její skříně a zásuvek v koupelně a na místo, kde skladovala kartony cigaret. Všechno, na čem jí záleželo, bylo pryč. V té době už jsem byla natolik zkušená, že jsem se otce nezeptala, kam šla.

„Nechtěla bys k nám zajít na dobrou nedělní pečínku, Blythe?“ Drobné kudrlinky se jí leskly a byly tuhé, čerstvě z kadeřnictví, a já si nemohla pomoct, musela jsem odpovědět kývnutím a poděkovat přímo jim. Odešla jsem rovnou do prádelny a oblékla jsem si nejlepší věci – tmavomodré laclové šaty a duhově pruhovaný rolák – z pračky. Napadlo mě, že jsem se mohla zeptat, jestli může můj otec přijít taky, ale paní Ellingtonová byla společensky nejvytříbenější žena, jakou jsem znala, a když ho do svého pozvání nezahrnula, měla pro to asi své důvody.

Thomas Ellington ml. byl můj nejlepší kamarád. Nevzpomínám si, kdy jsem mu tento titul přiřkla, ale když mi bylo deset, byl to jediný člověk, s nímž jsem si chtěla hrát.

Ve společnosti dívek svého věku jsem byla nesvá. Můj život byl jiný než ten jejich – měly doma remosky, mašle ve vlasech, spárované ponožky. Měly matky. Velmi brzy jsem zjistila, že být odlišná je mi nepříjemné.

U Ellingtonů jsem se však cítila dobře.

Když mě paní Ellingtonová pozvala, musela se už nějak dozvědět, že moje matka odešla. Protože tehdy už mi nedovolovala u Ellingtonů večeřet. Od jisté doby jsem musela každý den být doma nejpozději ve tři čtvrtě na pět, přestože mě tam nic nečekalo: plotna byla pořád studená a lednička prázdná. Většinou jsme s otcem jedli instantní ovesnou kaši. Otec nosil domů pytlíčky hnědého cukru na posypání, které si nacpal do kapes v kavárně v nemocnici, kde pracoval jako vedoucí úklidového personálu. Tehdy si podle místních měřítek vydělával poměrně slušné peníze. Jen jsme podle toho nežili.

Nějak jsem zjistila, že je zdvořilé přinést dárek, když vás pozvou na dobrou večeři, a tak jsem nastříhala z keře v přední zahrádce kytici hortenzií, přestože koncem září už byla většina bílých lístků uschlá. Stonky jsem svázala svou gumičkou do vlasů.

„Ty jsi tak pozorná slečna,“ kvitovala to paní Ellingtonová, dala květiny do modré vázy a opatrně ji umístila doprostřed stolu mezi kouřící mísy.

Thomasův mladší bratr Daniel mě zbožňoval. Po škole jsme si spolu hráli v obývacím pokoji vláčky, zatímco Thomas si dělal domácí úkoly s matkou. Já si ty své schovávala až na večer po osmé hodině, kdy šla Cecílie buď spát, nebo trávila noc ve městě. To dělala často, chodila do města a vracela se až druhý den. Takže jsem se zabavila psaním domácích úkolů, zatímco jsem čekala, až se mi unaví oči. Malý Daniel mě fascinoval. Mluvil jako dospělý a v pěti letech uměl násobilku. Když jsme si hráli na škrábavém oranžovém koberci Ellingtonových, dávala jsem mu příklady a žasla jsem nad tím, jak je chytrý. Paní Ellingtonová k nám občas zaskočila a poslouchala, a než odešla, pokaždé nás pohladila po hlavě. Dobrá práce, vy dva.

Thomas byl také chytrý, ale jiným způsobem. Vymýšlel si ty nejneuvěřitelnější příběhy, které jsme zapisovali do malých spirálových bloků. Kupovala nám je jeho matka v obchodě na rohu. Každou stránku jsme doprovodili obrázky. Taková knížka nám zabrala celé týdny – horlivě jsme diskutovali, jak každou část příběhu ilustrovat, a než jsme začali, ořezali jsme si celou krabici pastelek. Jednou mi Thomas dovolil, abych si vzala jednu knížku domů. Byl to příběh o rodině s krásnou laskavou maminkou, která dostala velmi vzácný smrtelný druh planých neštovic. Celá rodina odjela na poslední prázdniny na vzdálený ostrov, kde v písku našli maličkého kouzelného skřítka, který mluvil jenom v rýmech, a pojmenovali ho George. Slíbil jim, že jednoho z nich obdaří nadpřirozenou mocí výměnou za to, že ho s sebou vezmou domů na opačnou stranu světa. Oni souhlasili a on jim splnil přání: Vaše máma bude žít navěky, za to ručím jménem svým. Když vám bude smutno, řekněte si tenhle rým. Skřítek už navždycky šťastně žil v matčině kapse. Tu rodinu jsem na stránkách knížky pečlivě nakreslila – vypadali zrovna jako Ellingtonovi, ale měli třetí dítě, které se jim nepodobalo, dceru s pastelkově broskvovou pletí, jako mám já.

Jednoho rána jsem našla matku sedět na pelesti mé postele a listovat si tou knížkou, kterou jsem ukrývala hluboko v zásuvce.

„Kdes to vzala?“ Nedívala se na mě a zastavila se na stránce, kde jsem se nakreslila jako členka černošské rodiny.

„Vyrobila jsem to. S Thomasem. U něj doma.“ Natáhla jsem se pro sešit v jejích rukách, pro moji knihu. Bylo to prosebné gesto. Ucukla paží z mého dosahu a pak mi knížku hodila na hlavu, jako by se jí hnusila. Roh mi poranil bradu a knížka přistála mezi námi na podlaze. Zírala jsem na ni v rozpacích nad tím, že se jí nelíbily mé obrázky, i z faktu, že jsem ji před ní skrývala.

Moje matka vstala, tenký krk natažený, ramena dozadu. Tiše za sebou zavřela dveře.

Druhý den jsem tu knížku odnesla zpátky k Thomasovi.

„Proč si ji nechceš nechat? Byla jsi tak pyšná na to, co jste vy dva dokázali.“ Paní Ellingtonová si ji ode mne vzala a já si všimla, že je na pár místech zprohýbaná. Jemně uhladila obálku. „To nic,“ řekla a zavrtěla hlavou, takže jsem nemusela odpovídat. „Můžeš si ji nechat tady.“

Dala ji na polici v knihovně v jejich obývacím pokoji. Když jsem toho dne odcházela, všimla jsem si, že ji otevřela na poslední stránce a postavila ji tak, aby byl vidět obrázek – pětičlenná rodina ve vzájemném objetí. Z hrudi usmívající se matky uprostřed vycházel obláček srdíček.

Po nedělní večeři poté, co má matka odešla, jsem paní Ellingtonové nabídla, že jí pomůžu uklidit kuchyň. Když sklízela ze stolu a utírala kuchyňskou linku, zapnula kazeťák a prozpěvovala si. Nesměle jsem ji sledovala koutkem oka, zatímco jsem oplachovala nádobí. Najednou se zastavila a sebrala z kuchyňského pultu chňapku. Se šibalským úsměvem se na mě podívala, navlékla si ji na ruku a přidržela si ji vedle hlavy.

„Slečno Blythe,“ řekla legračním vysokým hláskem a pohybovala rukou jako maňáskem. „V naší talk show Po večeři u Ellingtonů pokládáme všem významným hostům pár osobních otázek. Takže, povězte mi, čím se ráda bavíte. Chodíte do kina?“

Rozpačitě jsem se zasmála. Nevěděla jsem, jak hrát s ní. „Ehm, ano. Někdy.“ V životě jsem v kině nebyla. Taky jsem nikdy nemluvila s maňáskem. Sklopila jsem oči a přemístila jsem pár kousků nádobí v dřezu. Do kuchyně přiběhl Thomas a vřískal: „Máma zase dělá talk show!“ Daniel letěl za ním. „Zeptej se mě na něco! Zeptej se mě!“ Paní Ellingtonová tam stála s jednou rukou v bok, druhou mluvila a z koutku úst jí vycházel pištivý hlas. Pan Ellington nakoukl dovnitř a sledoval to.

„Takže, Danieli, jaké je tvé oblíbené jídlo, ale neříkej, že zmrzlina!“ zeptal se maňásek. Když si Daniel promýšlel odpověď, poskakoval na místě a Thomas na něj vykřikoval své návrhy. „Koláč! Já vím, že je to koláč!“ Chňapka paní Ellingtonové zalapala po dechu. „KOLÁČ! Ale ne rebarborový, co? Z toho mě brní zuby!“ a oba kluci se hlasitě rozchechtali, Poslouchala jsem, jak v tom pokračují. V životě jsem nic takového nezažila. Takovou spontánnost. Takové dovádění. Takové potěšení. Paní Ellingtonová si všimla, jak je od výlevky sleduju, a kývla na mě prstem. Navlékla mi chňapku na ruku a oznámila: „Dnes večer tu máme zvláštního hosta. Jaká čest!“ Pak mi zašeptala: „Zeptej se kluků, co by raději udělali. Snědli červy, nebo něčí smrkliše.“ Zahihňala jsem se. Zakoulela očima a usmála se na mě, jako kdyby říkala: Věř mi, těm hloupým klukům se to bude líbit.

Toho večera mě doprovodila domů, což nikdy předtím neudělala. V našem domě bylo zhasnuto. Dívala se, jak odemykám dveře a ujišťuju se, že jsou v předsíni tátovy boty. Pak vytáhla z kapsy tu knížku o kouzelném skřítkovi a podala mi ji.

„Myslela jsem si, že bys ji teď chtěla zpátky.“

Chtěla jsem. Listovala jsem stránkami a poprvé za ten večer jsem myslela na matku.

Znovu jsem paní Ellingtonové poděkovala za večeři. Na konci naší příjezdové cesty se otočila a zavolala: „Tak zase někdy příští týden! Pokud se do té doby neuvidíme.“ Podezírala jsem ji, že ví, že ano.

7

Věděla jsem to v okamžiku, kdy jsi do mne vstoupil. Naplnila mě tvoje vřelost a já to věděla. Nemám ti za zlé, že jsi mě měl za cvoka – pokoušeli jsme se o to celé měsíce – ale skoro o tři týdny později jsme leželi na podlaze v koupelně a smáli jsme se jako opilí blázni. Všechno se změnilo. Toho dne jsi nešel do práce, pamatuješ? Dívali jsme se v posteli na film a nechali jsme si přinést hotové jídlo. Chtěli jsme jen být spolu. Ty a já. A ona. Věděla jsem, že je holčička.

Už jsem nepsala. Kdykoli jsem to zkusila, myšlenky se mi rozutekly. K tomu, jak bude vypadat a jaká bude.

Začala jsem chodit na předporodní cvičení. Každá hodina začínala protahováním v kruhu, při němž jsme se navzájem představily a řekly jsme si, ve kterém jsme měsíci. Vidět, co mě čeká, mě fascinovalo. Dívala jsem se ostatním ženám na břicha v zrcadlech, když jsme prováděly lehoučké cviky. Mé tělo se dosud nezměnilo a já se nemohla dočkat, až uvidím, jak si pro sebe dělá místo. Ve mně. Na světě.

Chození po městě za každodenními povinnostmi se změnilo. Měla jsem tajemství. Napůl jsem očekávala, že se na mě budou lidi dívat jinak. Chtělo se mi sáhnout si na své dosud ploché břicho a říct: Já budu matkou. To jsem já. Byla jsem toho plná.

Jednoho dne jsem si v knihovně celé hodiny listovala v knížkách z oddělení Těhotenství a porod. Právě to na mně začínalo být vidět. Prošla kolem mě nějaká žena a pátrala po určité knize. Vytáhla si hodně čtený svazek o spánku.

„Kolikátý měsíc?“

„Šestý.“ Prstem se dotkla svazků na stole a podívala se napřed na můj pas a pak do tváře. „A vy?“

„Dvacet jedna týdnů.“ Kývly jsme na sebe. Vypadala, jako když je zvyklá vyrábět domácí kombuchu a v šest ráno chodit na spinning, ale teď se musí spokojit se zbylou kaší a výšlapem do krámu pro plenky. „O spánku jsem ještě neuvažovala.“

„Vaše první?“

Přikývla jsem a usmála jsem se.

„Tohle je moje druhé.“ Zvedla svou knížku. „Upřímně řečeno, vyřešte spaní a budete v pořádku. Na ničem jiném nezáleží. Poprvé jsem se na to vykašlala.“

Zasmála jsem se a poděkovala jí za radu. Někde vzadu se rozbrečelo dítě a ona si povzdychla.

„To je moje.“ Ukázala přes rameno a pak vytáhla další výtisk té knihy, pro niž si přišla. Podala mi ji a já si všimla, že má na rukou skvrny od růžového značkovače. „Hodně štěstí.“

Když odcházela, vypadala zezadu velice zaobleně a žensky, široké boky a vlasy po ramena pocuchané těmi chvilkami spánku, co si ukradla. Na mě dělala dojem typické matky. Bylo to tím, jak vypadala, nebo tím, jak se pohybovala? Nebo tím, že měla daleko víc starostí než já? Kdy tenhle přesah pocítím i já? Jak se změním?

8

Foxi, pojď se podívat.“ Byla to už třetí obrovská krabice, kterou nám tvoje matka poslala od chvíle, kdy se dozvěděla, že čekáme dítě. Její nadšení neochabovalo. Každý týden mi telefonovala, aby se zeptala, jak se cítím. Vybalovala jsem fantastické povijany, háčkované čepičky pro novorozence a malinkaté bílé dupačky. Na dně balíku ležela zvlášť zabalená krabice „Foxovy dětské věci“. Uvnitř byl ošoupaný medvídek s očima z knoflíčků a malá chatrná hedvábím lemovaná přikrývka, kdysi slonovinové barvy. Porcelánová figurka chlapečka sedícího na měsíčku s tvým jménem vyvedeným jemným zlatým písmem. Zvedla jsem medvídka ke svému a pak i k tvému nosu. Začal jsi vzpomínat. Já tě poslouchala jedním uchem, protože jsem ve své minulosti hledala podobné známé připomínky, dečky a plyšáky a oblíbené knížky, ale nic jsem nenacházela.

„Myslíš, že to dokážeme?“ zeptala jsem se tě toho večera při večeři. Postrkovala jsem jídlo po talíři, protože jsem od začátku těhotenství nedokázala pozřít maso.

„Co dokážeme?“

„Být rodiče. Vychovávat dítě.“

Ty ses usmál a natáhl jsi ruku, abys mohl napíchnout na vidličku moje hovězí.

„Ty budeš dobrá matka, Blythe.“

Nakreslil jsi mi prstem na hřbet ruky srdíčko.

„Víš, moje matka… nebyla… odešla. Nebyla vůbec taková jako ta tvoje.“

„Já vím.“ Odmlčel ses. Mohl jsi mě požádat, abych ti toho řekla víc. Mohl jsi mě vzít za ruku, podívat se mi do očí a požádat mě, abych pokračovala. Tys ale odnesl můj talíř do dřezu.

„Ty jsi jiná,“ řekl jsi nakonec a zezadu jsi mě objal. A pak, s nečekaným pobouřením v hlase, jsi dodal: „Ty se jí vůbec nepodobáš.“

Věřila jsem ti. Život byl snadnější, když jsem ti věřila.

Potom jsme se k sobě přitulili na gauči a ty jsi mi svíral břicho, jako bys měl v rukách celý svět. Milovali jsme čekání na to, až se pohne, zírali jsme na moji napjatou kůži s modrými žílami jako na zeměkouli. Někteří otcové si s břichem své manželky povídají – říkají, že je miminko slyší. Ty jsi však, když jsme pozorovali, jak nám ukazuje, že je tam, ohromeně mlčel, jako kdyby to byl sen, jemuž nemůžeš uvěřit.

9

Dneska to možná bude.“

Toho rána bylo dítě těžké a cítila jsem ho nízko a v noci se mi zdálo o tom, že mi plodová voda zmáčela postel. Zmocnila se mě panika a vyvolala ve mně pocity, jimž jsem se po celých čtyřicet týdnů těhotenství záměrně vyhýbala. Bude to v pořádku, až přijde. Je to v pořádku, jestli už je to tu. Dobře že budeš mít to dítě, šeptala jsem si, když jsem vařila vodu na čaj. Seděla jsem u kuchyňského stolu a zapisovala jsem si ty mantry na papír, dokud jsi nevešel do místnosti.

„Sedadlo v autě je připravené. Po celý den nepustím telefon z ruky.“

Zasunula jsem ten kousek papíru pod prostírání. Ty jsi mě políbil a odešel jsi do práce. Já už věděla.

V půl osmé toho večera jsme spolu byli na podlaze v ložnici a já měla v kolenou zadřené třísky ze starých parket. Ty jsi mi tiskl boky, zatímco já se snažila zhluboka pravidelně dýchat. Měli jsme to nacvičené. Chodili jsme do kurzu. Já se však nedokázala uklidnit. Slibovali mi, že se ve mně probudí instinkt. Ty jsi vše zapisoval, minuty a kontrakce. Já ti vytrhla ty zápisky z ruky a hodila jsem ti je na hlavu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Druhá tvář.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.