Oliver Pötzsch

DER LEHRMEISTER

Copyright © 2019 by Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin.

Published in 2019 by List Verlag

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © zero-media.net, München

Translation © 2021 by Rudolf Řežábek

ISBN  978-80-249-7332-7

Pro moje děti Niklase a Lily.

Milovat znamená také nechat jít.

„Please allow me to introduce myself

I’m a man of wealth and taste

I’ve been around for a long, long year

Stole many a man’s soul to waste.“

Rolling Stones: Sympathy For The Devil

(Dovol mi, abych se představil.

Jsem boháč s vybraným vkusem.

Jsem na světě již mnoho a mnoho let.

Mnohým jsem ukradl duši i víru.)

Prolog

15. srpna Anno Domini 1518,

Řím, ve sklepeních Andělského hradu

Svatý otec následoval výkřiky, které mu ukazovaly cestu katakombami. Byly pronikavé a ječivé a papeži Lvu X. naznačovaly, že nastal čas.

S hlavou vtaženou mezi ramena spěchal nízkými chodbami, přičemž jeho červený sametový čepec se občas otřel o špinavý strop. Lev sípal a chvěl se radostným očekáváním – jako vždy, když se ocitl tady dole, aby osobně provedl poslední výslech. Andělský hrad na břehu Tibery byl labyrint místností, sálů a koridorů, před více než tisíci lety vybudovaný jako mauzoleum římských císařů, s únikovými tunely, tajnými dveřmi a pohřebními komorami. Dosud to byl hrob mnoha známých a neznámých zajatců. Palác však v současnosti sloužil papežům jako pevnost a útočiště, protože byl považován za nedobytný. V horních patrech se nacházely papežské komnaty, aristokratické místnosti přeplněné od podlahy až ke stropu olejomalbami nejslavnějších malířů tak, jako by to byly pouhé tapety. Z bronzových kohoutků tekla studená nebo teplá voda, sluhové servírovali kandované ovoce a led ze vzdálených hor severně od Apenin, oslazený hříšně drahým cukrem pocházejícím z teprve nedávno objevených zemí na opačné straně moře; každý gram byl stejně drahocenný jako zlato. V horních sálech vzduch voněl fialkami a parfémem, aby se zahnal zápach z římských ulic, a zdi vydechovaly Božího Ducha.

Avšak tady, v hlubokých podzemních katakombách, panovaly smrt a zkáza.

Papež Lev X. se zaposlouchal, když zazněl další výkřik, tentokrát ještě pronikavější a pištivější, skoro jako od dítěte. Jednoznačně spěchal správným směrem. Se vzrušeně bušícím srdcem zrychlil své kroky a odbočil doprava, kde schody sestupovaly ještě hlouběji. Lev byl tělnatý, vážil hodně přes dvě stě liber; od doby, kdy usedl na papežský stolec, pořád přibíral na váze. Trápila ho dušnost a donekonečna se opakující bolestivé konečníkové píštěle. Nechtěl ani myslet na to, jak bude pro něho namáhavé vystoupat po všech těch schodech zase nahoru. Avšak stále větší radostné očekávání ho pohánělo vpřed.

Snad se teď konečně dozví pravdu!

Čadící pochodně osvětlovaly úzkou chodbu pokrytou sazemi. Papež občas narazil na strážného Švýcarské gardy, který se mu hluboce uklonil. Lvovi nestál ani za pohled. Beztak to nebyla žádná výhra, že ho tady dole někdo viděl. Občas se tomu ale zkrátka nedalo vyhnout.

Například tehdy, když tajemství nesmělo proniknout na denní světlo.

Další schody vedly ještě hlouběji do temnoty. Na jejich konci se v příšeří chodby vynořili dva ozbrojenci. Stáli nalevo a napravo přede dveřmi zesílenými několika železnými pásy; ve výši hlavy bylo zapuštěno malé zamřížované okénko. Odtud se ozývaly výkřiky, které nyní opět zesílily, jako by jejich původce chtěl Svatého otce uvítat obzvlášť důvěrným způsobem.

Lev se ušklíbl, protože ten řev se skutečně nedal skoro vydržet. Naštěstí utichl stejně nenadále, jako začal.

Vyčerpaně sípající papež pokynul oběma strážným, kteří okamžitě otevřeli těžké dveře. Za nimi bylo vidět místnost jen skrovně osvětlenou pochodněmi; linul se z ní nasládlý kouřový zápach, který se hned šířil i do chodby. V koutech téměř čtvercové komory zbudované z nahrubo otesaných kamenů stály žhnoucí pánve s řeřavým uhlím. O tyto nádoby se opíraly kleště a další nástroje, o jejichž účelu se Lev mohl pouze dohadovat, i když je občas už viděl – například ve Florencii, odkud pocházel. Papež uznale pokýval hlavou. Měl vypasený obličej i tvrdohlavost sedláka, ale jeho rozum se mohl měřit s kterýmkoli učencem. Zároveň byl bezohledný a vychytralý jako všichni v jeho rodině.

Ukryli jsme pravdu velmi dobře, pomyslel si. V nejhlubším bodě Říma.

Giovanni, jak znělo jeho světské jméno, pocházel z rodu Medicejů. To byla bohatá dynastie, která už více než sto let určovala osud Florencie, ba celé severní Itálie. Jeho otcem byl Lorenzo I. Medicejský řečený Il Magnifico, Nádherný. Jako druhorozenému synovi v rodině byla pro Giovanniho předurčena církevní kariéra. Už v sedmi letech ho jmenovali kanovníkem ve Florencii, ve čtrnácti následoval post kardinála. Po smrti staršího bratra Piera povýšil na toskánského vládce. V podstatě to trvalo ještě podivuhodně dlouho, než Giovanniho ctižádost a mocichtivost, ale především vliv rodiny umožnily, aby se stal papežem. Teď už to bylo pět let od chvíle, kdy konečně zaujal toto postavení, po kterém toužila jeho rodina a od raného dětství i on sám.

Stal se nejmocnějším a nejbohatším mužem křesťanského světa.

Giovanni si předsevzal, že si užije každičký den svého – a jak doufal ještě dlouhého – funkčního období. Chtěl vejít do dějin jako papež, který dopomohl Římu k novému rozkvětu tím, že dokončí novou majestátní baziliku svatého Petra. Oslavné památníky se budou kovat ze zlata a stříbra.

Kvůli tomu všemu musel Lev leccos podstoupit – i věci, kvůli kterým se mu každou noc řinul pot z čela a nemohl usnout. Byly to tak děsivé a nevýslovné záležitosti, že doufal, že i Bůh před nimi zavře oči a mlčky je schválí.

Všechno se děje pro blaho církve! Pro blaho církve a samozřejmě i mé vlastní. Ale existuje v tomto ohledu vůbec nějaký rozdíl?

Papež pokrčil nos, aby se připravil na očekávaný zápach, a vstoupil do žaláře. Přitom si vykasal červené roucho, aby se co nejméně dotýkalo kamenné podlahy potřísněné krví a popelem. Smrad v místnosti mu skoro vyrazil dech. Vzduch páchl horce a nasládle po krvi, výkalech a zvratcích.

Puch strachu. Strachu a pravdy…

Lev zabloudil pohledem na napínací lavici, která stála uprostřed kobky. Ležel na ní vyzáblý, bezduše vypadající muž, oblečený pouze do roztrhané bederní roušky. Paže a nohy měl poseté spáleninami z předchozích výslechů, na obličeji pokrytém rozcuchaným vousem se zračila bolestná grimasa. Lev si vzpomněl na zobrazení Kristovy křížové cesty – Spasitelovy rány se podobaly těm, které měl na sobě mučený muž. Rychle však tu myšlenku zase potlačil.

„Tak co?“ zeptal se svalnatého muže s býčí šíjí, který stál v zakrvácené zástěře a s pohrabáčem v ruce vedle skřipce. „Dostal jsi z něj něco?“ Lev potlačil vzrušení.

„Bohužel ne, Svatý otče.“ Žalářník zavrtěl hlavou. Lev ho znal z dřívějších mučení – pocházel z oblasti Marche, kde sloužil i neblaze proslulému Cesaru Borgiovi. Ten muž byl považován za jednoho z nejlepších ve svém oboru, navíc byl mlčenlivý jako hrob. Avšak i on byl zřejmě se svými nespornými dovednostmi v koncích.

„Blábolí už jen nějaké nesmysly,“ prohlásil žalářník a pokrčil rameny. „Upřímně řečeno, nevěřím, že skutečně něco ví. Je to podvodník, stejně jako mnozí před ním.“

„Říkáš podvodník? Nic než zatracenej, špinavej šejdíř…“

Papež se snažil zakrýt zklamání. Přistoupil blíž a zadíval se na vězňův obličej zohavený zhnisanými ranami a modřinami. Nešťastníkovi vytrhli všechny zuby stejně jako nehty na rukou a nohou. Už ničím nepřipomínal onoho domýšlivého křiklouna, který se ještě nedávno chvástal na římských náměstích svým uměním. Roztřeseně otevřel ústa a něco mumlal; z ústního koutku mu vytékalo tenké vlákno slin a krve.

„Odpuš… odpuštění, pane…,“ vysoukal ze sebe. „Odpuštění…“

Lev se zhnuseně odvrátil. Nejraději ze všeho by tu žalostnou kreaturu nakopl, ale to se na nejmocnějšího muže křesťanského světa neslušelo. Přitom ho vlastně mohlo napadnout, že i tento pokus se nakonec ukáže jako slepá ulička – stejně jako mnohokrát předtím! Avšak zdroje byly velmi slibné a on chtěl mít jistotu. Musel sledovat každou možnou stopu.

Lev se zhluboka nadechl, přičemž se snažil ignorovat přímo pekelný smrad. No, naštěstí stále ještě existuje naděje. Teprve před několika dny se objevila nová, obzvlášť mnohoslibná cesta. Přes právě utrpěnou porážku hluboko v srdci cítil, že se ocitl velmi blízko svému cíli. Připadalo mu, jako by k němu ve snu promluvil Bůh. Ano, už brzy se dozví to tajemství – měl to takříkajíc z první ruky. A nyní, poté co se tento poslední pokus prokázal jako omyl, už beztak neexistovala jiná možnost. Lvovi nezbývalo než doufat, že muže, kterého tak nevýslovně toužebně hledá, neobjeví nikdo před ním.

Onoho muže, který nejspíš jako jediný na světě zná to důkladně střežené tajemství.

Už zakrátko, pomyslel si tklivě papež. Hospodin zkouší mou trpělivost…

„Zbavte se ho!“ přikázal žalářníkovi a ukázal na roztřesený uzlíček na skřipci. „A postarejte se o to, aby ho nikdo nenašel.“

„Milost!“ zaúpěl vězeň a zatřásl řetězy. Pokusil se napřímit, načež bolestí znovu hlasitě zakřičel. „Milost! Já… já to vím! Přisámbohu, já to vím! Prosím…“

„Měl jsi svou šanci,“ zabručel Lev na odchodu. Zároveň si uvědomil, že nesmí přistoupit na žádné, ani to sebemenší riziko. Ta záležitost je příliš důležitá – pro něho, svatou Matku církev a celý svět. Když míjel strážné, přivolal jednoho z vojáků k sobě. Nenápadným pohybem ruky ukázal na podsaditého žalářníka, který právě vložil pohrabáč do rozžhavené pánve.

„Jeho služba skončila,“ zašeptal ozbrojenci. „Navždy. Postarejte se o to, a rozhodně na tom nebudete škodní. Jeho mrtvolu potopte s ostatními do Tibery, rozumíte? Zašitou do pytle s kameny. Musí to vypadat tak, jako by nikdy nežil.“

Strážný mlčky přikývl a Lev mu vtiskl do ruky třpytivý zlaťák. S funěním a celý zpocený vystoupal po mnoha schodech zase nahoru, kde ho očekávalo světlo, omamná vůně fialek a Boží milost.

Ó ano, ještě toho musí hodně vykonat.

První dějství

Netvorův dech

1

20. října, Anno Domini 1518,

Bretten v Kraichgau

K večerní obloze vystřelil s pronikavým svištěním ohnivý šíp a rozstřikoval svou oranžovožlutou nálož. Za nadšených výkřiků přihlížejících táhl za sebou jiskřící ohon, který se rýsoval před mraky v podobě zlomené čáry připomínající písmo nějakého rozhněvaného boha. Vysoko nahoře, nad městskými střechami a věží kolegiátního kostela, nálož třaskavě explodovala a třpytivé jiskry sršely k zemi jako padlé hvězdy. Obyvatelé Brettenu zasténali blahem a příjemným úlekem.

Markétka pozorovala ze svého úkrytu za jevištěm obličeje přihlížejících. Na brettenském náměstí se shromáždilo zhruba několik set lidí. Ústa měli otevřená dokořán, někteří si rukama zakrývali oči, ale většina jen nevěřícně zírala na podívanou nad jejich hlavami. Markétka se bezděčně usmála. Ohnivý šíp byl pokaždé znovu a znovu senzace, ohlašoval počátek jejich každodenního večerního představení a okamžitě se postaral o nezbytnou pozornost. Doktor zhotovoval každou tu atrakci vlastnoručně, takže ani Markétka nevěděla, co se přesně nachází uvnitř trubic z voskovaného plátna. Předpokládala, že je tam černý prach s různými, přísně tajnými přísadami. Na šlechtických dvorech v Německé říši, Itálii i Francii byly tyto takzvané rakety poslední výkřik a jen málokdo znal tajemství jejich výroby, které původně pocházelo nejspíš z nějaké daleké orientální země. Byly to právě takové atrakce, které učinily doktorova představení tak úspěšnými, že se dokonce i hrabata a biskupové mohli přetrhnout, jen aby se jich mohli zúčastnit. Totéž se dalo říct i o bohatých brettenských občanech, kteří nyní znovu upřeli pohledy na jeviště vedle kašny a s hluboce uctivým mumláním přihlíželi, jak zpoza opony vykročil jeden jediný muž.

„To je on!“ zašeptala starší žena v čepci a rukou si zakryla ústa. „Bůh nám pomáhej! Říká se, že jeho černý pes je sám ďábel. Zaklel ho zvláštním pentagramem a teď mu Satan musí sloužit!“

„Jak hrozně vypadá!“ zasténala dívka stojící vedle ní a očividně se zachvěla. „Skoro jako by to byl samotný čert. V Erfurtu přičaroval krásnou Helenu, takže všichni studenti za ní vyběhli až na ulici. A starému, hrbatému děkanovi znovu přikouzlil mládí.“

„Kéž by to tak udělal i s mým Hansem!“ povzdechla si starší žena a zatahala si za halenku. Poté znovu fascinovaně zírala dopředu, kde ten muž právě stanul u předního okraje jeviště.

Doktor byl urostlý a hubený. Měl na sobě černomodrý plášť vyšívaný hvězdami třpytícími se ve svitu pochodní. Obličej, který už nebyl tak úplně mladý a na kterém se ostře rýsovaly lícní kosti, stínil širák. Z jeho příšeří zářily dvě pichlavě černé oči, přičemž se zdálo, že obzvlášť levé hrozivě jiskří. Ruce vězely v hladkých kožených rukavicích, což jim propůjčovalo jakýsi drápovitý nádech. Zvedl obě paže jako kněz při svatém přijímání. Odněkud z pozadí zazněl zvučný hlas, který nepatřil doktorovi.

„Hleďte a divte se, vážení občané, neboť do vašeho města nezavítal nikdo menší než světově proslulý doktor Johann Georg Faustus!“ ohlásil řečník. „Procestoval rozpálené země na druhé straně velkého moře, studoval u Avicenny a váženého Alberta Velikého, unikl ďábelskému dechu Sfingy a prorokoval našemu milovanému císaři Maxmiliánovi dlouhý život. A nyní je zde v Brettenu, aby nám předvedl své umění! Ten, kdo chce poznat svůj budoucí osud, ať předstoupí. Doktor za pouhé dva haléře sestaví váš horoskop! Neboť, u všech hromů, hvězdy nelžou!“

Na smluvené znamení Markétka udeřila do kusu plechu. Ozvalo se ohlušující zadunění, do kterého ještě levicí točila rachotící řehtačkou. Jeviště sestávalo z několika narychlo stlučených beden a na třech stranách bylo zakryté tmavomodrými pruhy látky a zdobené pentagramy a bájnými tvory.

V Brettenu, asi třicet mil jižně od Heidelbergu, hostovali už skoro týden a každé jejich představení zaplnilo náměstí až do posledního místečka. Nikdo neviděl, jak Markétka pod ochranou látkových pruhů pomocí plechu, řehtačky, činelů a dud zvukově podmalovává výklad Faustova asistenta Karla Wagnera.

„Jen předstupte, všichni stateční!“ pokračoval Karl. „Kdo zaváhá, později hořce olituje!“

Karl mezitím vstoupil z boku na jeviště. Doktorovu adlatovi čili pomocníkovi bylo pětadvacet let, měl hladké vlasy splývající na ramena, byl pečlivě oholený a měl tak přitažlivou postavu, že pár mladých žen v publiku si už začalo šuškat. Možná ucítily i voňavku z fialkové esence, kterou Karl používal vždy trochu přehnaně.

„První odvážlivci dostanou lahvičku Originální theriak doktora Fausta zdarma a kromě toho se dočkají předpovědi nesmírně šťastné budoucnosti!“ zvolal Karl a potutelně zamrkal na roztoužené dámy. „Kdoví, třeba na tu či onu z vás čeká ještě letos švarný ženich.“

Někteří diváci téměř s posvátnou úctou vešli na jeviště a nechali si od věhlasného doktora Fausta, který se posadil na stoličku, číst z ruky.

Markéta odložila plech a řehtačku a připravila se za scénou na svůj výstup. Uhladila si sukni, kterou na kejklířský způsob sešila z pestrobarevných kusů látky, zašněrovala si přiléhavý živůtek a svázala často vzpurné světlé vlasy vzadu na hlavě šátkem. Její kostým byl jako brnění, pancíř zakrývající její nitro. Teprve minulé jaro dovršila dvacet let. Někdy, když ji nikdo neviděl, si prohlížela svůj obličej ve vyleštěném kusu plechu a sama sebe se ptala, co si má o té mladé ženě před sebou myslet. Nesnášela pihy, které jí hlavně v letních měsících tečkovaly kůži jako tmavé vřídky. Měla však krásně tvarovaná ústa a drobný, hezký nos; ve šněrovačce, kterou si oblékala na představení a která jí zvýrazňovala ženské tvary, působila smyslnějším dojmem, než jak se ve skutečnosti cítila. Doktor jí často opakoval, že miluje její smích. Přitom občas zabloudil pohledem do dálky, jako by se oddával jakési vzdálené vzpomínce.

„Vidím, že se k tobě blíží velká změna,“ šeptal právě Faust rozechvělé dívce, přičemž jí sevřel ruku tak pevně, jako by do ní zaťal drápy. „Drž si od těla falešné a neupřímné chlapíky. Ten pravý přijde, a to co nevidět!“ Přitáhl dívku těsně k sobě. „A vyhýbej se kůlnám na polích, jejich stěny jsou tenčí, než si myslíš.“ Faust zamrkal a mladá žena od něho odskočila, jako by ji právě přistihl při činu.

Markétka teď znala doktora už déle než šest let. Když ji tehdy v Norimberku zachránil ze žaláře, byla skoro ještě dítě. Nevěděla, kdo je její matka ani otec. Od té doby procházela celou zemí se slavným doktorem Faustem. Byl to pro ni tajemný muž, o němž si mnozí mysleli, že je ve spolku s ďáblem; v podstatě ho vnímala jako otce, i když ho oslovovala strýčku Johanne. Za poslední roky se od něho hodně naučila, stala se z ní zručná kejklířka a obratná akrobatka, hrála na dudy, loutnu a flétnu. Lidé měli rádi její vyzývavé chování, půvabný tanec a umění udržet rovnováhu i na tom nejtenčím laně. Netušili, koho před sebou ve skutečnosti mají – a vlastně to netušila ani sama Markéta, mnoho pro ni stále zůstávalo záhadou. Patřila k tomu i záhadná vloha, o které dodnes nedokázala říct, je-li to požehnání, nebo prokletí.

V posledních týdnech jí to spíše připadalo jako kletba.

Velké černé perutě…

Dívka zaplašila ponuré myšlenky a vystoupila zpoza plátna. Krátký pohled na zataženou podzimní oblohu jí ukázal, že se nejspíš co nevidět rozprší. Budou rádi, jestli celé představení stihnou dokončit ještě před průtrží mračen. Doktor Faustus právě četl z ruky pestrobarevně oděnému a očividně ustrašenému patricijovi.

„Vaše linie osudu ukazuje ještě letos obrat v obchodních aktivitách,“ pronesl Faust skřípavým hlasem, který byl pro něho tak typický, a kolemstojící s bojácnou uctivostí zmlkli. „I hvězdy tomu nasvědčují. Ještě vám mohu říct, jestli ten obrat přinese dobré, nebo špatné důsledky. Vidím…,“ na chvíli zavřel oči, „město se zlatými střechami…“

„Benátky!“ vydechl patricij. „Panebože, moje drahocenná dodávka látek směřuje právě do Benátek! Že by snad došlo k poklesu cen?“ Vtiskl Faustovi do ruky pár stříbrňáků a rychle se vzdálil.

Markétka hrdě zvedla hlavu a vmísila se mezi čekající dav před jevištěm. Milovala tuhle atmosféru – to byl svět, ve kterém se cítila jako doma. Jakmile vyšla před oponu, změnila se v někoho jiného; už to nebyla zamlklá, občas zasmušilá dívka, nýbrž prostořeká kejklířka, mladá společnice široko daleko věhlasného doktora Fausta.

Diváci si ji pozorně prohlíželi se směsicí respektu a odporu. Markéta znala ten pohled, kterým počestní občané vždy častovali lidi jako ona – komedianty, šumaře, tanečnice, vaganty, žongléry, obchodníky s relikviemi, medvědáře a ostatní potulné kejklíře; všichni se jim vyhýbali, a přesto je obdivovali. Byli bezectní a nedotknutelní, žili dnes tady a zítra jinde, bez minulosti a budoucnosti – právě to se jí na tom tolik líbilo.

S úsměvem se přiblížila k selskému mládenci v předních řadách diváků a zlehka se uklonila. „Zahrál byste si v kostky, mladý pane?“ Ten chlapík ji zaujal už před představením a pohledy, které na ni vrhal, jí vůbec nebyly nepříjemné. Jeho lišácký, téměř prohnaně působící obličej byl zvláštním způsobem přitažlivý, mladík měl husté hnědé vlasy a tělo, na kterém se rýsovaly úctyhodné svaly.

Markétka mu ukázala prázdné ruce, sáhla si do pravého ucha a vytáhla odtud kostku vyřezávanou z hovězí kosti; z levého ucha vyloupla minci. Mladý muž se překvapeně zasmál.

„Jak mám s tebou hrát v kostky, když je zase kdykoli můžeš nechat zmizet?“

Dívka na něho zamrkala. „Žádný strach, příteli, máš štěstí ve svých rukou.“ Její hlas teď měl vychvalující, skoro až okouzlující intonaci všech potulných umělců. „Hodíš kostkou a já uhodnu, kolik ti padlo. Když budu mít pravdu já, dostanu haléř, jestli budeš mít pravdu ty, vysloužíš si ode mě polibek. Začneme?“ Podržela mu kostku před očima.

Mladík váhavě pokýval hlavou a pohled mu sklouzl na její spíše malá ňadra, která však z řádně utažené šněrovačky doslova přetékala. Věděla, že takto ustrojené jí muži zobou z ruky, což byla okolnost, kterou dokázala při představeních přetavit do velmi slušných příjmů.

„Zdá se mi, že je to čestná nabídka,“ usmál se mladík. Vzápětí zvedl prst a zatvářil se chvástavě. „Ale chci si nejdřív několikrát hodit, abych viděl, že to není cinknutá hra.“

Markétka přikývla. Někteří kejklíři používali kostky, do kterých byly vsazeny malé kousky železa, takže padaly vždy na stejnou stranu. Mladík kostku několikrát vyzkoušel, a nakonec ji ukryl v ruce.

„A teď hádej!“ vyzval ji.

„Hm, jednička to asi není, že?“ začala a poškrábala se na hlavě. „Že by dvojka? Ne, ta taky ne. Trojka…?“ Najednou se její tvář rozjasnila. „No, myslím, že je to šestka.“

Mládenec ohromeně nadzvedl horní ruku. Byla to skutečně šestka.

„Zatraceně, měla jsi jenom štěstí, nic víc v tom nebylo!“ Podal jí dohodnutou minci. „Chci to zkusit ještě jednou.“

Markétka znovu začala hádat – a i tentokrát měla pravdu. Když i potřetí uhodla správné číslo, mladík se na ni podezíravě zadíval.

„Jsou to čáry,“ zabručel. „Vy bezectní kejklíři jste přece všichni stejní, ďáblovi komedianti. Vrať mi moje peníze, ty podvodnice!“

Markétce zmizel úsměv ze rtů. Těšila se na neškodné dostaveníčko, ale tohle setkání se jednoznačně nevyvíjelo žádoucím směrem.

„Ne, myslím, že je raději zítra daruji v kostele a pomodlím se třicet Otčenášů za spásu tvé duše. Bůh tě ochraňuj.“ Schovala mince a rozloučila se náznakem úklony.

Mnozí považovali kejklíře za satanovy vyslance. Existovali církevní učenci, kteří tvrdili, že komedianti pocházejí z padlých andělů, kteří na Zem přinášejí zlo a neštěstí. Jak by také Markétka mohla nevzdělanému balíkovi vysvětlit, že to, co dělá, nejsou žádná kouzla, ale schopnost vcítit se do druhého člověka a prostá manuální zručnost. Vše pozorně sledovala a dávala pozor na jakoukoli změnu v mimice nebo gestech svého protějšku. Proto jí hádání čísel také skoro vždy vycházelo. S Karlem používali tuto techniku při některých představeních. Hádala, co mají lidé v kapsách, zatímco Karl jí tajně poskytoval určité indicie.

Občas v tom ale bylo i cosi jiného. Něco, co si dlouho nechtěla přiznat: někdy ta čísla opravdu před sebou viděla.

Markétka zašla za jeviště, kde si vedle svého vozu postavila malý stan, ve kterém stálo několik beden a truhlic. Sloužil navíc jako převlékárna, na zemi leželo několik dvoubarevných kusů oděvu se zvonečky a třásněmi, jak je to obvyklé u kejklířů a komediantů. Ačkoli už byl říjen, ve stanu panovalo dusno a horko, ve vzduchu se několik hodin vznášela bouře. Zvenčí zazněl potlesk brettenských občanů, představení zřejmě právě končilo.

Šněrovačka připravovala Markétku o vzduch, a tak si ji uvolnila. Když si rozšněrovala i halenku, uslyšela za sebou nějaký zvuk. Otočila se a zároveň si v duchu vynadala, že je tak neopatrná. Před ní stál se zkříženými pažemi ten nespokojený mladík. Usmíval se, ale v očích se mu zračilo cosi hladového, lačného; jeho pohledný obličej jí zničehonic připadal jenom surový a vypočítavý.

„Když už jsi mi nevrátila moje peníze, vezmu si za ně něco jiného,“ zavrčel. „Tak snadno se z toho nevykroutíš, ty couro.“

Dívka o krok ustoupila. Pokaždé to bylo stejné. Muži na ni v její roli pohlíželi jako na vyzývavou, ke všemu svolnou kejklířku, a zaměňovali hru a realitu. Domnívali se, že je opravdu snadno k mání.

Chlapík vykročil, hmátl jí po ňadrech a snažil se ji zatlačit dozadu na jednu z truhel. Markéta však nebyla bezbranná. Prudkým pohybem zvedla koleno a udeřila ho přesně mezi nohy. Nebylo to poprvé, co se musela bránit proti dotěrným mužským; často stačil jediný kopanec, aby je odkázala do patřičných mezí. Na první pohled byla křehká, ale měla atletickou postavu a svaly zocelené dlouholetým cvičením s lanem, kužely a koulemi.

Násilník zasténal, ale zůstal stát. Zřejmě měl mnohem tužší kořínek, než předpokládala.

„No počkej, ty běhno, za to se tě zmocním obzvlášť tvrdě!“ Otřel si pot z čela a rozpřáhl silné, chlupaté paže.

Vrhl se na ni jako medvěd a tentokrát se mu opravdu podařilo povalit ji na zem. Markétka chtěla křičet, ale on jí neomaleně přitiskl na ústa ruku, ze které se linul pach stáje a hnoje. Zatímco jí vyhrnoval sukni, zoufale šátrala pod šněrovačkou po nožíku, který nosila pořád při sobě. Tady je! Mladík jí však stlačil ruce na stranu a čepel jí vyklouzla. Mezitím si stáhl nohavice až ke kolenům; cítila mezi nohama jeho ztvrdlý úd jak obušek. Zoufale se svíjela, kroutila a natahovala, až konečně uvolnila ruku a znovu hmátla po noži.

„Slíbila jsem ti polibek,“ zasyčela. „Tak tady ho máš!“

Rychlým pohybem přejela násilníkovi čepelí ostrou jako břitva po tváři a nosu. Chlap bolestivě zavyl.

„Ty… ty zatracená čarodějnice!“

Okamžitě ji pustil a chytil se za nos. Pod rukama mu prýštil široký proud krve. Krev byla všude, na jeho obličeji, rukou i vestě; ve stanu to vypadalo jako po zabijačce.

Markétka to sledovala se zadostiučiněním.

„Zdá se, že dneska ti štěstí nepřeje,“ poznamenala a vyškrábala se na nohy. „A teď se odsud koukej klidit a najdi si nějakou selskou holku, než…“

Hluboké, hrozivé zavrčení ji přimělo zmlknout. Podívala se ke vchodu do stanu, kde stál černý pes, velký skoro jako tele. Bylo to doktorovo zvíře, opravdové monstrum, s mohutnými vlčími zuby a rudýma, démonicky žhnoucíma očima. Někteří lidé ho doopravdy považovali na ďábla, a proto ho doktor také pojmenoval Satan.

Ani na silně krvácejícího sedláka se Satan neminul účinkem.

„Pro všechno na nebi!“ zasípal. „Co to panebože…?“

Roztřesený mladík si přestal zakrývat rukama obličej a rychle si zašněroval nohavice. Užuž chtěl vzít nohy na ramena, ale zavrávoral a natáhl se jak dlouhý tak široký.

„Tys tu něco ztratil?“ zazněl zničehonic hlas, tak hluboký a hrozivý, jako by pocházel z pekelné říše. „Rychle se vymáčkni, než tě můj pes rozsápe jako zajíce!“

Za Satanem vstoupil do stanu i doktor v těsném závěsu s Karlem Wagnerem, který držel v rukou několik zazátkovaných láhví s theriakem.

„Já… já…,“ zakoktal chlapík. Dosud mu kapala krev z nosu a tváře, na které se rýsoval dlouhý řez. Markétka doufala, že mu jako vzpomínka zůstane pořádná jizva.

„Zaneřádil jsi mi stan.“ Faust ukázal na podlahu. „A krev přivádí mého psa k šílenství, takže běsní, a navíc je hladový, jen se podívej.“ Jako na potvrzení jeho slov Satan ohrnul pysky a obnažil špičaté žluté zuby, z nichž každý připomínal malý nůž.

Doktorovi stačil jediný pohled na Markétku, aby pochopil, co se tu odehrálo. Zbledl jako stěna a místo chladného rozumu ho najednou opanoval neovladatelný vztek.

„Při temných mocnostech a bledém svitu luny,“ zasyčel a oči mu jiskřily jako malé temné hvězdy. „Jestli jsi jí způsobil nějaké utrpení, třeba jen sebemenší, pak…“ Hlas se mu třásl hněvem.

„K tomu nedošlo, strýčku,“ ozvala se Markétka, které už bylo mladíka skoro líto. „Beztak je dostatečně potrestaný. Nech ho jít.“

Doktor se zhluboka nadechl. Chvíli to vypadalo, že vypustí psa. Poté tiše hvízdl a Satan si lehl na zem.

„Máš přesně tři mrknutí na to, abys opustil stan,“ pronesl potichu hlasem připomínajícím ledový severák. „A další tři mrknutí na to, abys zalezl do nějaké velmi hluboké díry. Věř mi, že jestli tě tam venku ještě jednou uvidím, Satan tě na posezení spořádá – ale až poté, co tě ještě proměním v krysu. Ty totiž nejseš nic jiného než dvounohá krysa. A TEĎ SE ODSUD KLIĎ!!!“

Poslední slova zaduněla jako hrom. Markétku pokaždé udivilo, jak doktor dokáže svým hlasem otřásat snad celým světem.

Zakrvácený, sténající chlapík se klopýtavě prosmýkl kolem Fausta, Karla a vrčícího zvířete ven. Jeho hlasité kroky se šouravě vzdalovaly.

Faust měl konečně čas oslovit i Markétku. Přitom se stále třásl nezvladatelným vztekem.

„Jak často ti ještě budu připomínat, že nemáš na mladíky házet okem! Teď vidíš, kam to vede! Stačilo přijít o minutu později a ten chlap by tě obskočil jako kozel.“

„Však já bych se s tím výrostkem vypořádala i sama,“ odtušila Markétka, přičemž to vyznělo klidněji, než jak se ve skutečnosti cítila. Zavázala si krví potřísněnou šněrovačku. „Jak víš, umím se docela dobře bránit. Vy dva jste mě v posledních dvou letech leccos naučili.“

Karl se usmál. „To je fakt. Ten mladík vypadal, jako by si ho podali hned tři hospodští vyhazovači. Určitě se tak rychle nevrátí.“ Na rozdíl od doktora měl na sobě prostý černý šat, který ještě více zvýrazňoval jeho už beztak štíhlou postavu. Chytré oči v téměř žensky půvabném bezvousém obličeji prozrazovaly bdělého ducha. V posledních letech se Karl stal nejbližším, ba jediným přítelem a důvěrníkem Markétky, byl pro ni něco jako starší bratr. Kromě toho si dívka u něho mohla být jistá, že se o ni nezajímá kvůli jejím ženským přednostem – jednoduše proto, že ho ženy obecně nepřitahovaly, přinejmenším ne v sexuálním ohledu.

Karl zase rychle zvážněl. „Obávám se, že bychom se kvůli tomu holomkovi mohli ještě dostat do problémů. Určitě má ve městě pár přátel. Pokud nás hned nepomluvil u městské rady jako čarodějníky.“ Obrátil se k doktorovi. „Možná nebylo prozřetelné vyhrožovat tomu chlapovi, že ho proměníte v krysu.“

„To by byla zbytečně vynaložená námaha, on už krysa je.“ Faust pokrčil rameny. „Kromě toho se už beztak v Brettenu dlouho nezdržíme.“

„Jak to?“ Karl zvedl udiveně obočí.

„No, dostal jsem pozvání, které bych asi neměl odmítnout. Ten dopis mi před několika dny doručil posel. Dosud jsem si nebyl jistý, jestli mám uposlechnout, proto jsem se vám o tom nezmínil.“ Faust se tiše zasmál. „Ale on je to stejně spíše rozkaz.“

„O kom to mluvíš?“ zeptala se Markétka.

Doktor si povzdechl. „Je to pozvání od bamberského knížete-biskupa, jemuž mám nejspíš sestavit horoskop. Ačkoli mluví o knížecí odměně, je mi to celé proti mysli. Něco takového vzbudí příliš velkou pozornost! A to v současnosti opravdu nemůžeme potřebovat.“ Ukázal ven. „Slyšeli jste, co si lidé šeptají? Moje pověst v této oblasti není zrovna nejlepší. I tady v Brettenu je nemálo takových, kteří mě označují za černého mága a mého psa za zplozence pekla. A teď Markétka ještě vyprovokuje takovýho idiota!“

„No to snad ne!“ ohradila se dívka. „To skoro zní, jako bych toho chlapa pozvala, aby mě znásilnil.“

„Já jenom říkám, že by sis měla dávat víc pozor. Nedokážu tě vždycky ze všeho vysekat.“

„To taky nemusíš,“ opáčila chladně.

Faust odmítavě mávl rukou. „Možná že Bamberk vůbec není tak špatný cíl. Beztak potřebujeme mít na zimu střechu nad hlavou. A existuje opravdu mnohem nepříjemnější ubytování než v bamberském Altenburgu, kde sídlí kníže-biskup.“

Markétka se kousla do rtů. Celé tělo ji pořád ještě bolelo od potyčky s neurvalým mladíkem, na kůži se jí rýsovaly krevní podlitiny. Avšak ještě víc ji bolela pohana, že unikla jen o vlásek. Muži jsou jako zvířata; možná i proto si s žádným nikdy vážně nezačala, i když strýček Johann si myslí něco jiného.

„Kdypak se chceš vypravit do Bamberku?“ zajímala se. „Původně jsme přece zamýšleli zůstat až do příštího trhu…“ Ačkoli to nechtěla přiznat a pozvání od knížete-biskupa v ní vyvolalo určitý pocit stísněnosti, byla po poslední nemilé příhodě docela ráda, že už nemusí v Brettenu déle prodlévat.

„Nejlépe už zítra časně ráno,“ odpověděl Faust. „Musím ale tady v okolí ještě něco vyřídit.“ Obličej se mu zachmuřil. „Něco, co jsem už příliš dlouho odkládal.“ Bez dalšího vysvětlení vyšel ze stanu.

Markétka vrhla na Karla tázavý pohled, ale ten jenom protočil oči v sloup.

„Doktora už znám hodně dlouho,“ povzdechl si, „ale v podstatě o něm vůbec nic nevím.“

Markétka si uvědomila, že je na tom úplně stejně. Po všech těch dlouhých letech pořád ještě nedokázala říct, co je vlastně Faust za člověka. Doktor se uměl projevit jako citlivý a vstřícný člověk, a v následujícím okamžiku se zachoval chladně a odmítavě, svým břitkým rozumem zastiňoval všechny ostatní a jeho arogance byla příslovečná. Kdykoli se pokoušela dozvědět něco víc o něm samotném, a tudíž i o sobě, stáhl se do sebe a vyhýbal se odpovědím. Nikdo nevěděl, co se za jeho temnýma očima skutečně odehrává.

Markétka sáhla po Karlově ruce a stiskla ji. Tušila, že Karl pravděpodobně vycítí, že se kvůli tomu odpornému prožitku pořád ještě chvěje. To však bylo v pořádku, Karl byl jediný, komu naprosto bezvýhradně důvěřovala.

„Johann Georg Faustus pro nás všechny nejspíš navždy zůstane knihou se sedmi pečetěmi,“ zamumlala a vyhlédla otvorem ve stanu na zataženou večerní oblohu slibující pořádný liják.

Hluboko ve svém nitru si však musela přiznat, že totéž zřejmě platí i o ní samotné.

V dálce zaduněl hrom, na západě houstly mraky tak, že vytvářely černou stěnu. Dosud se patrně neshodly na tom, kdy se zbaví své těžké mokré zátěže a nechají ji dopadnout na zem. Ve stromech se nepohnul ani lísteček, jako by příroda zadržela dech.

Johann s hlavou hluboko skloněnou ke koňské šíji cválal k městečku Knittlingen, které se nacházelo jen pár mil od Brettenu. Hned po rozhovoru s Markétkou a Karlem se v doprovodu Satana vydal na cestu, projel branou Weißhofer Tor a pokračoval podél řeky Weißach. Zavřel oči a pokoušel se potlačit vzpomínky na minulost. Ale nedařilo se mu to.

Koupání v řece, vrbové větve sahající hluboko k hladině… Vyšplhám se po nich nahoru a skočím do vody. Podívej se, Markétko, teď jsem zlý vodník…

Zanedlouho se v horečnatém bouřkovém oparu objevily městské hradby Knittlingenu. Za nimi se vypínaly jemně zakřivené pahorky s vinicemi, jako by se čas za všechny ty roky zastavil.

Západní brána byla ještě otevřená. Osamělý strážný neznámého jezdce vpustil pouhým gestem ruky a byl očividně rád, že vzhledem k hrozícímu lijáku nemusí opouštět strážnici. Možná ho od toho odradil i velký černý pes, který běžel vedle cizince.

Johann nadále nechal hlavu sklopenou; zvedl ji až poté, co se ujistil, že je na ulici úplně sám. Většina zdejších obyvatel pravděpodobně i přes pozdní hodinu pracovala venku na viničných svazích, aby dostala koše se sklizenými hrozny do bezpečí ještě včas, než vypukne bouře. Koutkem oka se podíval na usedlost klášterního správce s vinnými lisy, pod kterou se rozkládalo náměstí a malý kostel svatého Leonarda. Hned vedle svatostánku viděl i dvorec Gerlachů, dům, kde před celou věčností přišel na svět. Dvoupatrová budova byla čerstvě omítnutá, okenice natřené odlišně, než si pamatoval, ale jinak se tu nic nezměnilo.

Tolik vzpomínek…

Johann ucítil, jak ho píchlo na hrudi. V Knittlingenu už nebyl téměř čtvrtstoletí; vyhýbal se tomu místu, protože mu připomínalo, jak to všechno začalo. Karl ani Markétka netušili, že tohle město je jeho domovské – v podstatě o něm jako o člověku nevěděli nic. Nikdo nic netušil. Vyrůstal nedaleko odsud, jen co by kamenem dohodil, společně se třemi bratry, z nichž dva starší byli přihlouplí selští troubové, a s nevlastním otcem, který ho vždy nenáviděl. Johann dodnes nevěděl, kdo je jeho rodný otec – stejně jako Markétka netušila, kdo je ten její.

Musím jí to říct, než bude příliš pozdě…

Po levé straně se vynořil starý známý hostinec U lva, ze kterého pronikala tichá změť hlasů. U trámu napravo od vchodu bylo uvázáno několik koní, ve vedlejší otevřené kolně stál vůz se zrezivělou ojí.

Johann bezděčně zastavil svého koně a zaposlouchal se. Knittlingen se rozkládal na důležité poštovní trase vedoucí z Nizozemska do Innsbrucku v Alpách a dále přes jejich vrcholy. Stařičký císař Maxmilián ji nechal za svých mladých let zřídit, aby mohl lépe kontrolovat svou obrovskou říši. Proto se U lva zastavovali cestující z dalekých zemí. Jak často tu jako malý chlapec sedával pod stoly a naslouchal vyprávění návštěvníků! Později ty příběhy vylíčil doma nemocné matce.

Hostinec U lva bylo jeho okno do světa, ze kterého později poznal víc, než se mu kdykoli snilo. Johann si kdysi odpřisáhl, že se sem vrátí až poté, co se stane učeným a úspěšným mužem. A právě to se teď stalo, i když úplně jinak, než očekával.

Z malého, hubatého Johanna Gerlacha z Knittlingenu se stal věhlasný doktor Johann Georg Faustus, nejmocnější kouzelník v říši, astrolog, chiromant a alchymista, terč mnoha obdivu a hany.

Johann zaváhal, ale nakonec sesedl a uvázal koně vedle ostatních. Přijel sice do Knittlingenu kvůli něčemu jinému, ale hostinec ho téměř magicky přitahoval jako laskavé, tklivé volání z minulosti.

„Ty zůstaneš tady venku! Sedni!“ přikázal Satanovi, který se okamžitě pohodlně uvelebil. Johann s bušícím srdcem vstoupil do výčepu. Stáhl si kožešinovou kapuci hluboko do obličeje, ačkoli bylo nanejvýš nepravděpodobné, že by ho po všech těch letech někdo poznal. Už dříve se dozvěděl, že jak bratři, tak i nevlastní otec před několika roky zemřeli na horečku. Jeho rodina už neexistovala, dům byl prodán. Ať se jakkoli snažil zaposlouchat do svého nitra, nikdy kvůli tomu nepocítil ani náznak smutku.

Protože jsem vždy byl cizinec…

Jakmile Johann vstoupil do důvěrně známé hostinské místnosti, rázem utichly veškeré hovory. U stolů sedělo několik cestujících a nejspíš i zdejší obyvatelé, kteří si ho pozorně prohlíželi. Žádného z nich neznal a ani oni ho zřejmě nepoznali. Pohledy se zase rychle odvrátily a hosté se věnovali svým pohárům. Byl pro ně jen nějaký další cizí poutník. K jeho stolu přistoupil mladý hospodský.

„Co si dáte, urozený pane?“ zeptal se muž a úslužně se uklonil. Johann sice na sobě neměl svůj věhlasný hvězdný háv, ale oblékl si splývavý hedvábný, barchetový plášť a k tomu kožešinovou kapuci, jakou si mohli dovolit jen bohatí obchodníci nebo patricijové.

„Copak starý Hans Harschauber už není naživu?“ opáčil Johann, přičemž propůjčil svému hlasu cizorodý akcent, aby se nevystavoval zbytečnému riziku. „Dřívější hostinský,“ dodal na vysvětlenou. „Už před lety jsem tudy projížděl a seznámil se s ním. Dobrý chlap, věděl hodně o světě.“

„Ach, ten.“ Hospodský udělal omluvné gesto. „Ten už před delší dobou zemřel. Vyskytla se tu zhoubná horečka…“

Johann přikývl. Byla to asi stejná nemoc, která zahubila i jeho rodinu. Měl starého Harschaubera rád – byl totiž jedním z mála lidí v městečku, kteří ho respektovali, ačkoli Johann byl vždy jiný než ostatní obyvatelé Knittlingenu. Ale takhle to je pravděpodobně lepší. Čím méně lidí si ho z dřívějška pamatuje, tím se vystavuje menšímu nebezpečí, že ho někdo pozná.

„Přines mi víno!“ poručil si. „Ale ne tu břečku ze zdejších vinic. Chci něco lepšího!“

Hostinský s uctivými úklonami zmizel a zanedlouho se vrátil se džbánem s načervenale se lesknoucím mokem. Johann si nalil a pokoušel se přitom potlačit třes, který mu jako vlna probíhal tělem. V posledních dnech se to opět zhoršilo; občas měl dojem, že to už nemá pod kontrolou. Chvění a ztuhlost v tělesných údech ho přepadávaly v noci jako lupiči. Úpěnlivě doufal, že si toho dosud nikdo nevšiml. Pomalu zase pohár odložil a zhluboka se nadechl.

Kdykoli ho záchvat postihl obzvlášť ošklivě, uchýlil se do vozu a Karlovi a Markétce namluvil, že ho jako obvykle trápí bolesti hlavy. V tom jim vlastně ani tolik nelhal. Skleněné oko, které si nechal za nemalý obnos zhotovit od jednoho benátského skláře, ho někdy tlačilo a trápilo. Od oněch strašlivých událostí před šesti lety v Norimberku mu chybělo levé oko a prst na pravé ruce. On sám však dobře věděl, že to není pravý důvod jeho nezvladatelného třesu po celém těle.

Tušil, že jde o něco jiného, mnohem horšího. Jestli přece jen…

„Já… já… vás znám…“

Johann se tak pohroužil do myšlenek, že mu uniklo, jak se k němu někdo přiblížil. Byl to stařec se sněhobílými vlasy a silně nahrbenými zády, jako by celý život nosil krosny se zralými plnými hrozny. Byl vychrtlý, jako by ho stravovala dlouhá, úporná choroba, a prsty se mu třásly, když teď ukázal na Johanna.

„Já… vás znám,“ zopakoval tiše.

Johann se křečovitě usmál. „To je docela dobře možné. Tímhle městem projíždím častěji, takže se mohlo stát, že…“

„Johann!“ zamumlal stařec a v malých očích mezi vráskami mu zablesklo. „Ty seš malej Johann, že jo? No jistě, že seš to ty!“

Faust sebou škubl. Je skutečně možné, že ho ten muž poznal? Změřil si starce kradmým pohledem – a naprosto nečekaně věděl, koho má před sebou! Viděl to na jeho očích, které se nezměnily. Zračil se v nich nevyslovitelný smutek, bolest, jejíž původ byl starší než dvě desetiletí. Vina, která se nedala napravit. Johann se rozpomněl na temný les, ďábelskou runu a šeptající hlas ve tmě.

Kdo se bojí Černého muže…

Během jediného okamžiku ho polil ledový chlad jako v lednici.

Panebože…

„Cos tehdy udělal s mou Margaretkou?“ zeptal se tiše starý muž. „Moje dcera… moje milovaná holčička…“

„Vy… Určitě si mě s někým pletete.“ Johann se prudce zvedl. Byla to chyba, že vyhledal tuhle hospodu. Neměl sem nikdy vejít! Hodil na stůl minci a odvrátil se. „Já vás neznám.“

Avšak starcova roztřesená ruka ho uchopila za rameno. „Cos provedl mé dceři?“ naléhal stařec, teď už o poznání hlasitěji. První hosté k nim vzhlédli. „Jakýho ďábla jsi to tehdy viděl v lese?“

„Opravdu nevím, o čem to mluvíte,“ ohradil se Johann. „A teď mě pusťte. Můj kůň potřebuje píci.“

Spěšně vykročil k východu, zatímco se v jeho nitru rozléhal zoufalý starcův hlas.

Cos provedl mé dceři? Jakýho ďábla jsi to tehdy viděl v lese?

Když stál venku, měl dojem, že jedním z kulatých oken znovu zahlédl vrásčitý obličej. Byla to tvář starého knittlinského správce klášterního dvora, muže, kterému kdysi zlomil srdce. Za posledních dvacet let se změnil ve starce nad hrobem.

Otec Margarety.

Cos tehdy udělal s mou Margaretkou?

Obličej za oknem zmizel a právě v té chvíli zaduněl ohlušující hrom.

Vzápětí se spustil liják.

Johann opět vzhlédl až poté, co dorazil ke hřbitovu. Jako v hypnotickém stavu odvázal koně a odcválal. Liják mezitím tak zesílil, že už nebylo vidět ani domy.

Neměl do té krčmy chodit! Ze všech dosud žijících obyvatel Knittlingenu byl starý správce klášterního dvora ten, s nímž se chtěl setkat nejméně a nejvíc se toho obával.

Tehdy se staly strašlivé věci. V Schillingswaldu, lese rozkládajícím se nedaleko Knittlingenu, Johann přišel o svou nevinnost – především ale o mladšího bratra Martina a dívku, kterou nadevše miloval – a to dodnes.

Margareta.

Na to, co se tehdy odehrálo, se od té doby pokoušel zapomenout. Nikdy se mu to však nepodařilo. Minulost ho ve snech stále doháněla.

Jakýho ďábla jsi to tehdy viděl v lese?

To byla otázka, která i jeho dosud trýznila – ačkoli odpověď už mezitím tušil. Tehdy mu do života vstoupil satan, přinesl mu peníze a slávu a učinil ho tím, čím je dnes. Ale za jakou cenu?

Johann nastavil tvář dešti a kapky odplavily vzpomínky, i ty na starého správce klášterního dvora. Mokrý chlad mu prospěl, protože v něm hasil vnitřní oheň. Jeho původním cílem byl hřbitov, tam se chtěl dostat, a to už hodně let.

U ohrady uvázal koně a vstoupil na pohřebiště, kde se v soumraku rýsovaly jednotlivé nakloněné náhrobky. V tuhle hodinu tady nebylo vidět ani živáčka. Déšť neustále bičoval zem, znělo to jako oblázky dopadající na buben.

Johann se netrpělivě otočil k velkému černému vlčákovi, který ho v určité vzdálenosti následoval.

„Tak už pojď, Satane! Musím se s někým rozloučit. Slibuju ti, že to nepotrvá dlouho.“

Pes krátce zaváhal, jako by cítil smrt, která byla na tomto místě domovem. Vzápětí však svého pána ochotně následoval. Johannův plášť byl mezitím skrz naskrz promočený, z krempy klobouku mu kapala voda jako z okapu, boty z jemné kůže byly potřísněné bahnem a trusem. Faust však nic z toho nevnímal. Se skloněnou hlavou kráčel po hřbitově a nakonec se zastavil před malým nenápadným náhrobkem hned vedle hřbitovní zdi. Kámen byl porostlý mechem a stál nakřivo, jako by pamatoval už nejméně sto let. Vinul se po něm břečťan, o hrob dlouho nikdo nepečoval. Johann se sklonil a odstranil špinavý nános a šlahouny, aby bylo alespoň čitelné jméno.

Elisabeth Gerlachová, zemřela 12. srpna Anno Domini 1494

26 let…

Johann se jen těžko smiřoval s tím, že od té doby uplynulo tolik času. Tehdy byl mladý, šestnáctiletý chlapík, s hlavou plnou pošetilostí, překypující sny a nadějemi, pýcha jeho matky, která tu leží pohřbená – a se kterou se chtěl naposledy rozloučit. Miloval dívku z Knittlingenu a s mladším bratrem Martinem si hrál na vinicích západně od města. A teď? Dívka a bratr jsou mrtví, stejně jako matka, a jeho sny a naděje vzaly zasvé jako listí rozfoukané podzimním větrem. Milovaná matka, před jejímž hrobem nyní stál, mu tehdy prorokovala velkou budoucnost – budoucnost, kterou jí někdo vyčetl z hvězd; byla to také ona, kdo ho jako první ze všech pojmenovala Faustus.

Faustus, Šťastlivec…

Johann se smutně a tiše zasmál, zatímco upřeným pohledem spočíval na matčině hrobě. Za to štěstí zaplatil vysokou cenu.

A už několik měsíců se nemohl zbavit pocitu, že výsledná cena bude ještě mnohem vyšší, než se obával.

„Neboť Tvé je království, i moc, i sláva navěky. Amen.“

Johann se namáhavě napřímil. Modlit se nebylo pro něho nikdy snadné, nejspíš i proto, že v jeho sílu a účinnost ve skutečnosti nevěřil. Kromě toho dal o sobě znovu vědět ten prokletý třes. Přesto teď cítil jistou úlevu, návštěva hřbitova mu prospěla.

Pes zavrčel a vytrhl ho ze zamyšlení.

„Ticho, Satane!“ Podezíravě se rozhlédl a za jedním ze vzdálenějších náhrobků si všiml pohybu. Rýsoval se tam nějaký stín; Johann měl dojem, že i přes šumění deště slyší nějaký tvrdý, škrábavý zvuk. Teprve za chvíli si uvědomil, že takhle zní lopata narážející na zeminu a kameny.

„Kdo je tam?“ zavolal proti větru. Neměl chuť potkat někoho dalšího z městečka. Setkání se starým správcem klášterního dvora mu stačilo. „Ať jste kdokoli, mám s sebou psa. Hodně velké zvíře, které nesnáší překvapení!“

Za náhrobním kamenem se napřímil jakýsi muž. Držel v ruce malou lucernu, jejíž světlo se mihotalo ve větru, takže se jeho vyzáblá postava rýsovala na temném pozadí jako silueta. Stejně jako Johann měl na sobě širák, ale ten jeho zdobilo kohoutí pero. Obličej měl skrytý pod krempou, o náhrobek se vedle něho opírala lopata.

Jenom hrobník, pomyslel si s úlevou Johann. Umírá se pořád, za každého počasí.

„Pozdrav pánbůh!“ řekl a zvedl ruku.

Muž na chvíli strnul a pak k němu pomalu s lucernou vykročil. Byl vychrtlý jako strašák do zelí, přitom se blížil v mírném předklonu, jako by měl hrb. Pravou polovinu obličeje mu zakrývala zašpiněná páska přes oko.

„Tohle není vhodná doba na návštěvu hřbitova,“ zabručel. Hlas měl jemný a na poslech příjemný; Johannovi neuniklo, že nezněl tak, jako by neznámý pocházel z Kraichgau.

„Leží… leží tu jeden můj starý přítel,“ odpověděl Johann a neurčitým gestem ukázal na náhrobky před sebou. „Projíždím tudy, a tak jsem se chtěl za něj krátce pomodlit.“

Muž přikývl, aniž věnoval hrobům pozornost. Jen si mlčky měřil svůj protějšek.

„Vy asi nejste zdejší,“ poznamenal po chvíli.

„To je pravda.“ Johann pokrčil rameny. „Ale dříve…“ Zaváhal. „No, kdysi jsem pár lidí z Knittlingenu znal.“

Opět před sebou viděl vrásčitý obličej správce klášterního dvora a slyšel jeho hlas.

Cos provedl mé dceři? Jakýho ďábla jsi to tehdy viděl v lese?

Ó ano, tehdy vzal na sebe velikou vinu…

„Jste v pořádku, pane?“ Hrobník k němu přistoupil o další krok a Satan zavrčel, jako to vždycky dělal, když se k jeho pánovi přiblížil neznámý člověk.

Stalo se však něco velmi zvláštního. Hrobník se sklonil k Satanovi a pohladil ho po hlavě, jako by to byl roztomilý pokojový psík – a ten si to k Johannově údivu nechal líbit. Ještě nikdy neviděl, že by se Satan nechal polaskat od někoho jiného než od něho nebo snad ještě od Markétky.

„Ten… starý přítel vám byl asi velmi blízký, že?“ zajímal se muž, zatímco škrábal psa za ušima.

„Bližší než kdokoli jiný,“ potvrdil váhavě Johann.

„No vidíte!“ Muž se usmál a ukázal podivuhodně bílý, dokonale zdravý chrup. „A přesto je teď z něj pouhá hromádka zpráchnivělých kostí. Není to smutné, co se z nás stane? Bůh nás stvořil k obrazu svému, ale nakonec člověk není nic víc než smradlavé žrádlo pro červy. A je lhostejné, jestli to byl císař, papež nebo žebrák.“ Hrobník si povzdechl a opět se napřímil. Vypadal opravdu strašlivě vychrtle, jako by jen chrastil kostmi.

„Viděl jsem tolik lidí ukládat do hrobu, staré, mladé, kmety i děti… U dětí je to nejhorší.“ Pokrčil rameny. „Tím mám na mysli, proč Bůh něco takového připouští? Proč nám neukáže prostředky a cesty, jak bychom mohli umírání zastavit? Ode dne zrodu začínáme tlít a odumírat. Taky to tak cítíte? Neustále umíráme, s každým dnem o trochu víc.“

Johann mlčel a pozorně si prohlížel svůj protějšek. Najednou si už nebyl jistý, jestli ten muž s páskou přes oko je opravdu knittlingenský hrobník. Na to totiž mluvil příliš vybraně – spíš jako farář, ale černokabátník by nikdy takhle nemluvil o Bohu. Neznámý k němu přistoupil ještě blíže a Johann měl dojem, že cítí lehký závan síry.

„Víte co?“ zašeptal mu muž do ucha; jeho dech byl vlhký a lepkavý jako špinavý hadr. „Myslím, že umírání je cena, kterou všichni musíme zaplatit – cena za život. Všechno má svou cenu a každý ji jednou musí uhradit. Kdykoli, ale platit musí. Chápete, o čem mluvím?“

„Já… myslím, že ano,“ zasípal Johann a zamrazilo ho. Ten rozhovor byl stále děsivější. Nervózně se ohlédl po Satanovi, který zalezl za jeden z náhrobků, jako by mu něco nahánělo panický strach. Co se to jenom s tím zatraceným hafanem děje?

Muž zase o krok ustoupil a široce se usmál. V ústech se mu zaleskly špičaté zuby připomínající vlka.

„No jistě, vždyť jsem to věděl! Nenajde se mnoho lidí, kteří by mi rozuměli. Jen málokdo je ochoten zajít dál než ostatní, chtít vidět víc a nikdy nespočinout na jediném místě.“ Ztišil hlas. „Jste připraven konečně zaplatit svou cenu, doktore Fauste? Jste připraven?“

Aniž by neznámý počkal na odpověď, odvrátil se a těžkým krokem se s lucernou v ruce vzdaloval do deště.

Johann byl tak ohromený, že za ním až za chvíli zavolal: „Hej! Odkud znáte moje jméno? Kdo… kdo jste?“

Avšak vtom světlo lucerny zhaslo a záhadný muž zmizel stejně nenadále, jako se objevil. Johann se zaposlouchal. V bubnujícím dešti měl dojem, že ve značné vzdálenosti slyší tichou melodii. Z opačné strany hřbitovní zdi k němu vítr přinášel tóny flétny; možná se linuly z hostince. Byl to nápěv písničky z jeho dětství.

Spinkej, noc se blíží, sen ti očka sklíží. Přijde tiše, ze své říše, nad tvou postýlku.

Spinkej, noc se sklání, nad tvým pousmáním. Sen se snáší, světla zháší, ty můj andílku…

Johann strnule zíral na matčin náhrobek. Po nějaké době sebou polekaně škubl, jako by se probral ze zlého snu, a vydal se zpátky do Brettenu. Nasedl na koně a hnal se nečasem; procválal kolem skrčeného strážného u brány tak rychle, jako by mu byl v patách sám ďábel. Pes pelášil za ním. Teprve mnohem později si Johann uvědomil, že se nedokáže rozpomenout na to, jak vlastně vypadal obličej tajemného muže.

Jako by jeho podobu prostě spláchl déšť.

* * *

Daleko nahoře, mezi těžkými bouřkovými mraky a tmavými pruhy vytrvalého lijáku, kroužili tři ptáci. Byly to dvě vrány a jeden velký starý havran s prořídlým peřím a zobákem, který byl na okraji zoubkovaný a opotřebovaný. Jakmile opeřenci uslyšeli kdesi pod sebou tichou melodii, zakrákali a zamířili zpět ke svému pánovi. Vychrtlý muž stál dosud mezi náhrobky, na nejzazším konci hřbitova, co nejdále od kostela. Boží svatostánky bytostně nesnášel. Dlouhými, téměř hmyzími prsty hrál na flétnu a vyluzoval z ní tóny, které havran a vrány už tolik let museli poslušně následovat.

„Nezměnil se, viďte?“ nadhodil Mistr, zatímco ptáci na čerstvě navršeném hrobě, ze kterého ještě stoupala pára, vyzobávali červy a larvy. „Pro mě je to pořád ten stejný všetečný a prostořeký neotesanec, ačkoli teď všichni mluví o velkém, ba dokonce veleslavném doktoru Faustovi, a div se přitom nepodělají. Nejlepší lidstva úděl – v úděse.“ Tiše se zasmál. „Můj malý Faustus! Kdy konečně pochopí, že kostky jsou dávno vrženy? Hvězdy nelžou.“

Uložil flétnu, sejmul si širák, který mu dosud zakrýval obličej, odstranil pásku přes oko a setřel si líčidlo. Už hrál tolik rolí – kouzelníka, kejklíře, žoldnéře, mastičkáře, hraběte, barona i žebráka. Teď ještě k tomu přidal hrobníka, postavu, která mu byla v podstatě vlastní.

Kdo mi podá ruku, toho stáhnu do podzemí. Dříve nebo později. Jednou zaklepu i na tvoje dveře, Johanne.

Mistr si olízl bezkrevné rty.

„Azazeli, Bafomete, Beliale!“ přivolal své tři služebníky. „Přestaňte vyzobávat červy, najdeme si něco lepšího.“

* * *

Tu noc zůstal Johann ve svém pokoji ještě dlouho vzhůru a za svitu svíček seděl skloněný nad knihami. Společně s Markétkou a Karlem se nastěhovali do tří prostorných místností v brettenském hostinci U koruny přímo u náměstí. Bylo to nejlepší pohostinství ve městě, kdysi se tu ubytoval dokonce sám císař. Na stěnách Johannova pokoje visely měkké koberce a kožešiny, měl tady vlastní krb a postel s nebesy posypanou vonnou levandulí. Hostinský byl šťastný, že široko daleko věhlasnému astrologovi může přenechat svou nejlepší místnost – a ten se mu za to odměnil mimořádně blahosklonným horoskopem. Avšak žádný luxus nemohl Johannovi vrátit vnitřní klid. Pořád musel myslet na toho podivného hrobníka na knittlingenském hřbitově.

Zaujal ho způsob, jakým ten muž mluvil, měkký zvuk jeho hlasu, jako by pocházel ze zemí na západ od Rýna. K tomu ta vychrtlá postava, špičaté vlčí zuby, jako by byly připilované… A oslovil ho jménem, ačkoli Johann se mu nepředstavil.

Jste připraven konečně zaplatit svou cenu, doktore Fauste?

Samozřejmě to mohla být jenom náhoda. Johannova představení v Brettenu se určitě rozkřikla, takže v této oblasti byl velmi známý. Ten chlap byl nejspíš trochu podivín, ale koneckonců to byl hrobník, bezectný jedinec žijící za hranicí společnosti. Takoví lidé se často chovají zvláštně.

Johann si byl téměř jistý, ačkoli se v něm všechno proti tomu vzpíralo: Ten muž na hřbitově byl Tonio del Moravia, jeho bývalý učitel.

Tonio se ho kdysi, před více než dvaceti lety, ujal na ulici, když ho nevlastní otec vyhodil z domu. S Toniem určitou dobu projížděl Německou říší a hodně se od něho naučil. Později mu však Tonio del Moravia ukázal svou skutečnou tvář.

Johann dodnes nevěděl, kdo jeho někdejší učitel ve skutečnosti je. Tonio byl mistr klamu, satanista a možná dokonce víc než to – snad to byl sám ďábel. Vypadalo to, že vůbec nestárne, na rozdíl od Johanna, který své roky cítil v kostech, doslova každý z nich.

Znovu se ho zmocnil třes, projel mu do ruky a odtud se rozšířil do celé levé části těla. Johannovi zaperlil na čele pot, zatímco se snažil nepříjemný projev potlačit. Takhle byl na tom už celé měsíce. Začalo to mírným škubáním v prstech. Nejdřív se domníval, že by to mohly být pozdější účinky amputace, kterou prodělal kdysi v Norimberku, když mu Tonio nejdřív uřízl malíček a poté vydloubl oko. Třes se ale pořád zhoršoval a šířil se v jeho těle jako horečka nebo ochrnutí. Občas mu v noci tělo ztvrdlo jako pancíř a měl co dělat, aby se pořádně nadechl.

Takhle se určitě cítí zaživa pohřbený člověk, pomyslel si, zatímco rukama křečovitě svíral desku stolu.

Za nějakou dobu třes povolil, protentokrát zmizel a zalezl jako plaz nazpět do své nory, aby ho napadl zase někdy jindy.

„Zatracená nemoc! Co… co to je?“ zasípal Johann.

Hrobník předtím mluvil o ceně, kterou musí každý zaplatit. Je snad tou cenou tahle prokletá choroba?

Během měsíců dospěl k názoru, že to není ani tak nemoc jako spíše kletba. Další část toho paktu, který kdysi uzavřel s Toniem podáním ruky na silnici mezi Maulbronnem a Ulmem. Od té doby se mu mnohé v životě podařilo, dosáhl slávy i bohatství, ale všechno má zkrátka svou cenu. A nyní Tonio – nebo kdo je vlastně Mistr ve skutečnosti – zasáhl a žádá od něho svůj díl.

Kolik času mu ještě zbývá?

Vtom se ozvalo zaklepání na dveře a Johann sebou polekaně škubl. Že by si pro něho přišel ďábel už teď, aby si ho odvedl? Uslyšel však Markétčin hlas a zhluboka si oddechl.

„Mezerou pode dveřmi vidím, že ještě hoří světlo, strýčku. Můžu dál?“

Johann na chvilku zavřel oči a pokoušel se uklidnit. Poté odpověděl, přičemž se snažil, aby to znělo soustředěně a zároveň netrpělivě, jako by ho vytrhla z hlubokých úvah: „Ale jen nakrátko. Já… musím ještě pracovat.“

Otevřely se dveře a Markétka vešla dovnitř. Opět to vypadalo, jako by někdo vnesl světlo do temnoty. Dívčina laskavost zahřívala jeho nejtemnější hodiny; když se smála, byl svět opět v pořádku. Zároveň však věděl, že i ona dokáže být zádumčivá, dokonce i pro ni měl svět občas temné kontury.

Přesně tak jako kdysi pro její matku. Ať odpočívá v pokoji. V pokoji, který mně nebyl dopřán…

Občas, když dceru potají sledoval, se skoro domníval, že před ním stojí Margareta. Stejné držení těla, stejné pohyby, stejně zvonivý smích… Několikrát se Markétky dotkl způsobem, který nebyl pro strýce patřičný. Jen krátce, a hned nato pokaždé ucukl, jako by ho uštkl had, a Markétka se na něho udiveně podívala.

„Karl a já jsme si dělali starosti, protože jsi po představení beze slova odešel,“ ozvala se vyčítavě a přistoupila ke stolu. „Kdes byl tak dlouho? Cos musel ještě tak naléhavě vyřídit předtím, než se vypravíme do Bamberku?“ chtěla vědět.

„To je… stará historie,“ odvětil. „Něco, co v sobě nosím ještě z doby před tebou. Není to nic významného.“

Byla to lež, ale jak jí měl říct, že v Knittlingenu putoval po stopách své minulosti?

A také po stopách tvé matky, své životní lásky…

Johann byl Markétčin otec. Její matka byla Margareta, jeho první a jediná velká láska, kterou kvůli němu uškrtili a upálili jako čarodějnici. Jeho vina byla tak velká, že se dodnes neodvážil dceři sdělit pravdu o jejím původu. Už déle než šest let čekal na správný okamžik, ale ten dosud nenastal. Několikrát to bylo takříkajíc na spadnutí, ale pokaždé mu do toho něco přišlo. Chvílemi si myslel, že to snad ze sebe nikdy nevypraví. Možná je na to prostě příliš pozdě.

Současný stav věcí byl v pořádku.

Markétka se na něho pozorně zadívala. Johann měl na okamžik dojem, že se jí v očích zaleskl strach, který si nedokázal vysvětlit. Jenom málokdy se stávalo, že by se dcera něčeho doopravdy bála. Občas si dokonce přál, aby si počínala trochu opatrněji. Příhoda z dnešního odpoledne byla příznačná pro rázné chování, které projevovala při svých kejklířských číslech. Muži zkrátka uvěřili tomu, co se jim v nejvlastnějším slova smyslu nalhávalo. Naopak Johann v Markétce často viděl onu malou nesmělou dívku, která si hraje s panenkou a kterou zachránil z norimberských katakomb, ačkoli věděl, že to už dávno není pravda.

„Něco se děje, že?“ naléhala Markétka. „Jsi strašně bledý, skoro jako mrtvola.“ Zaváhala a poté pokračovala: „I Karl si dělá starosti. Celé měsíce vypadáš zasmušile, někdy se ani nedostavíš na představení. Pořád jsi zašitý ve voze se svými knihami.“ Ukázala na svazky, které ležely rozevřené na stole. „Co v nich pořád hledáš? Člověk by skoro řekl, že ty knihy začarovaly i tebe, velikého kouzelníka.“

„Mám svoje důvody,“ odtušil úsečně Johann.

„No nepovídej! Důvody?“ Zkřížila paže na hrudi a zamračila se na něho. „Pro lidi jsi možná mocný čaroděj, ale tady za zavřenými dveřmi bychom měli toho tajnůstkaření raději nechat. Ani o dopisu z Bamberku ses nezmínil! Je mi dvacet, ale občas mám pocit, že na to zapomínáš.“

„Já na to nezapomínám, vidím přece, co se děje. Ta záležitost ve stanu…“

„Já bych se s tím docela dobře vyrovnala i sama,“ přerušila ho. „Umím se účinně bránit.“ Zlostně se usmála. „Ten chlap na mě každopádně jaktěživ nezapomene, kdykoli se podívá na ten svůj ksicht v zrcadle.“

„V tom máš asi pravdu, ale přesto se mi nelíbí, jak s těmi mladíky flirtuješ.“ Johann si povzdechl. „A co ten domýšlivej floutek, se kterým ses seznámila před pár měsíci ve Frankfurtu na trhu? Zmizela jsi na dvě noci, bůhvíco všechno se ti mohlo stát…“

„A i kdyby, tobě do toho nic není! Nemusím žít jako jeptiška jenom proto, že ty si hraješ na mnicha.“

„Ty přidrzlá uličnice!“ Johann rozhněvaně vstal. „Dávej si pozor na to, co říkáš! Asi zapomínáš, kdo tě svého času vytáhl z té strašlivé díry!“

Zvedl ruku, ale okamžitě ji zase spustil k tělu. Markétka má pravdu. Skutečně je dost stará na to, aby si už od něho nenechala do ničeho mluvit. Je dospělá žena, která pravděpodobně už brzy vykročí vlastní cestou. Žena, po které se muži ohlížejí. Když se dala do rozhovoru s mladšími komedianty nebo kejklíři, reagoval na to pichlavými pohledy a kousavými komentáři. Žádný se mu dosud nezavděčil a byl vskrytu duše rád, že ani Markétka zřejmě ještě nenašla toho pravého. Avšak v podstatě počítal s tím, že jednou jeho i Karla opustí, seznámí se s mužem, který jí bude hoden, a připojí se k jiné kejklířské skupině.

Ten den bude nejsmutnější v celém mém životě.

Od té doby, co kdysi v Heidelbergu stála jeho láska zbožňovanou ženu život, už se do žádné jiné nezamiloval. Několikrát ještě pobyl u nevěstek, ale i tyhle návštěvy postupně omezoval, až definitivně skončily. Miloval svou dceru a knihy a víc nepotřeboval.

A jedno z toho nejspíš co nevidět ztratím…

„Nebudeme se hádat,“ ustoupil. „Máš pravdu, měl jsem vám to oznámit, když jsem obdržel ten dopis z Bamberku. Stejně si musíme najít na zimu střechu nad hlavou. Ten déšť předtím byla její první předzvěst, odteď bude každý den pořád chladněji.“ Ukázal na mapu Německé říše, která ležela rozvinutá mezi knihami. Bylo to jedno z nejlepších kartografických děl, které se dosud podařilo vytvořit, část mapy Evropy slavného kartografa Martina Waldseemüllera; měla hodnotu tří bojových ořů. Mapa sahala od Severního a Baltského moře až dolů do Itálie, od zemí na východ od Labe až do Burgundska a Brabantska. Mnohé z těch oblastí během posledních let společně procestovali. Byli doma všude – a zároveň nikde.

„Hledám pro nás nějakou bezpečnou cestu do Bamberku,“ vysvětlil Johann. „Tak jako jsem to dělal vždycky. Víš, že silnice jsou v současnosti velmi nebezpečné.“ Pokusil se o úsměv. „Dokonce i pro věhlasného doktora Fausta.“

Markétka k němu znenadání přistoupila a vtiskla mu polibek na tvář. „Mám tě ráda, strýčku. Ať se stane cokoli. Chci jenom, abys to věděl.“

„Já… já tě mám taky rád,“ přiznal, očividně překvapený dívčiným silným citovým vzplanutím. Vždy ho vnitřně zahřálo, když ho oslovila „strýčku“, ale tentokrát se v tom slově tajilo něco ustaraného.

„Miluju tě víc než cokoli jiného, Markétko. Nikdy bych si neodpustil, kdyby se ti něco stalo.“

Poslední slova z Johanna jako by bezděčně vyklouzla, ale ve skutečnosti prýštila z hlubin jeho duše. Tušil, že se mu do života vrátil Tonio, aby ho strhl do propasti, tentokrát definitivně. Ta zatracená nemoc ho celého opanovala a on cítil, že krásný život na ulici se chýlí ke konci. Už mu nezbývá moc času. Především však trnul strachem o Markétku. Jestli se totiž do jeho životního osudu opět vrátilo zlo, nezastaví se ani před jeho dcerou. Johannovi se bezděčně vybavil hrobník a jeho vlčí zuby.

Jste připraven konečně zaplatit svou cenu, doktore Fauste?

„Ani já bych si neodpustila, kdyby se ti něco stalo.“ Markétka mu stiskla ruku. „Hezky se vyspi, strýčku.“ Naposledy pokývla hlavou a vyšla z pokoje.

Okamžitě se znovu rozhostila mnohem hlubší tma, plamen svíčky se mihotavě zatřepotal a vzápětí ho poryv větru zhasil. Všemi obávaný doktor Johann Georg Faustus zůstal se svými knihami a obavami o samotě.

2

Muž máchal pažemi a zapotácel se. Na okamžik to vypadalo, jako by se vznášel ve vzduchu, a vzápětí se s křikem zřítil z výšky přes patnáct kroků na kamennou dlažbu, kde zůstal ležet jako roztříštěná panenka. Četní římští občané, kteří se shromáždili na Svatopetrském náměstí napěchovaném kamennými kvádry a pytli s vápnem, zděšeně zasténali a začali si vzrušeně šuškat. Zanedlouho však přišlo několik strážných, kteří bezvládné tělo odnesli, a lidé se opět začali věnovat poutavějším záležitostem. Na zemi zůstala jen kaluž krve, která na pozdním podzimním slunci rychle zaschla.

Papež Lev X. se zatvářil znechuceně a odvrátil se. Taková nehoda nevrhala příznivé světlo na staveniště baziliky svatého Petra, navíc ještě v den, kdy stavbu on sám osobně navštívil. Sluhové umístili jeho nosítka na podstavec naproti svatostánku, takže odtud mohl kontrolovat pokrok. Po pravici papeže stál jeho osobní architekt a malíř, mladý stavitel katedrály Raffael Santi, který právě začal delší monolog o projektu nové valené klenby, který sám vypracoval. Smrtelná nehoda dělníka, který nejspíš podklouzl a zřítil se z jednoho z vyšších lešení, ho neočekávaně přerušila.

„Nanejvýš politováníhodný případ,“ zamumlal Raffael. „Ten chlap byl asi opilý…“

„Tohle není první nehoda, jak jsem se doslechl,“ nadhodil jízlivě Lev. Měl špatnou náladu, protože ho už několik dní trýznily bolesti. Bohužel ani spousta hedvábných polštářů a kožešin nedokázala nic změnit na tom, že ho sužoval ten zatracený anální píštěl, jeho starý neduh, který ho přiváděl k šílenství. Lev netrpělivě šoupal rozložitými hýžděmi sem a tam v zoufalém pokusu najít příjemnější pozici k sezení. „K čertu! Opravdu byste si měl své dělníky lépe vybírat, Raffaeli.“

Stavitel dómu, křehký, téměř žensky vypadající muž, byl považován za nejlepšího malíře Říma, ne-li dokonce celého světa. Přesto ani on nebyl v bezpečí před papežovými výbuchy vzteku. Už za Lvova předchůdce Julia II. Raffael vyzdobil komnaty Svatého otce a vytvořil nezapomenutelné malby. Byl to jeden z mála lidí, kteří se odvážili Lvovi veřejně odporovat.

„Při veškerém respektu, Svatý otče,“ namítl chladně. „Musíme od těch mužů vyžadovat, aby šli až na hranice svých možností, protože jinak bychom nedokázali stavbu dokončit ve stanoveném termínu. A teď, protože se znovu opozdily platby, klesá samozřejmě i pracovní morálka…“

„Dostanete svoje peníze,“ zasyčel Lev, „s tím si nemusíte lámat hlavu. Dosud jste byl vždy dobře zaplacen, mistře Raffaeli, nebo snad ne? Takže se raději starejte o to, aby práce konečně pokračovaly rychleji!“

Stavba baziliky svatého Petra byl nejambicióznější projekt Lva X. Začal s ní předchozí papež, stavební práce se vlekly už patnáct let. Dóm se měl stát největším a nejkrásnějším křesťanským svatostánkem, ať to stojí cokoli! Vždyť na tomto místě nebyl pohřben nikdo menší než apoštol Petr – poté co zemřel mučednickou smrtí ukřižovaný hlavou dolů. První papež v dlouhé řadě, jejímž posledním článkem je nyní Lev.

A budu to já, kdo znovu navrátí církvi původní velikost. Druhý Petr!

Každoročně putovaly tisíce lidí z celého světa ke světcově hrobu. Na financování stavby přicházely odevšad peníze z odpustků, které vybíral nejen Lvův věrný pomocník Johann Tetzel, ale i mnoho malých pomahačů od Neapole na jihu až po hanzu na dálném severu. V podstatě to byl obchod, na kterém všichni vydělali. Věřící křesťané si zkrátili dobu v očistci a církev zato zazářila v novém, ještě oslnivějším světle. Z peněz odpustků se financovala nejen stavba baziliky svatého Petra, ale i mnoho maleb, oltářů a fresek, které zkrášlily starou nevěstku Řím. Lev si vzpomněl na den, kdy poprvé usedl na papežský trůn. Samotný slavnostní průvod stál sto tisíc dukátů, sedminu papežského majetku, ale stál za to.

Papež se napřímil na nosítkách zastřešených červeným sametem a zaťal zuby, když se znovu ozvala bolest. Chtěl vejít do dějin jako obnovitel církve! A zrovna teď se objeví bůhvíjaký mnich z německé provincie a připlete se mu do cesty, hřímá proti odpustkům, píše provokativní teze, a navíc je ještě nanejvýš teatrálně přibije na chrámové dveře. Ta poslední zpráva byla nejspíš jenom povídačka, aby se celá záležitost ještě více nafoukla. Ale ať už to bylo jakkoli, proud peněz opravdu citelně zeslábl a možná jednou úplně vyschne. Z toho by se člověk zbláznil!

Avšak tohle všechno snad brzy skončí, a to dokonce velmi brzy.

„Informujte mě o pokroku na jižních opěrných pilířích!“ vyzval Raffaela.

Oslovený muž horlivě přikývl a nadechl se k dalšímu monologu, což Lvovi umožnilo nechat své myšlenky volně plynout. Proč vůbec přistoupil na tuhle nudnou prohlídku? To, co potřebuje, je rozptýlení! Ale právě teď je jeho milovaný dvorní blázen nemocný a kardinálové ho souží nepříjemnými zprávami z německé provincie, kde navíc ještě začínají stále silněji reptat rolníci. Všude je ve vzduchu cítit vzpoura a změna – připomínalo mu to silný podzimní vítr, který duje zemí a pořádně jí otřásá.

Kam nás tyto roky zavedou? Dopředu do ráje, nebo nazpět do temnoty?

No, on se postará o to, aby přinejmenším církev vykročila po správné cestě. Na to však nutně potřebuje onoho muže, na kterého už tak dlouho toužebně čeká! Jediného, který – po všech dosavadních nezdarech – opravdu zná tajemství, které by vyřešilo všechny jeho problémy.

„… obzvlášť jsou jedinečné svazkové pilíře, jejichž opěrný systém tvořený pomocí střešní konstrukce…,“ zaslechl Lev jako za závojem Raffaelovo vysvětlování, zatímco pohledem klouzal po nesčetných stavebních lešeních. Všechno to trvá příliš dlouho! A k tomu ta – už skoro nesnesitelná – bolest v zadku…

Nevýslovně se mu ulevilo, když se k nosítkům ze strany přiblížil s hlubokou úklonou posel. Lvovi se rozbušilo srdce, protože si všiml, že ten muž drží v ruce dopis. Papež nařídil, aby ho ve dne i v noci informovali o všech událostech v říši. Raffael znovu přerušil svůj výklad a neubránil se mírně rozmrzelému výrazu v obličeji. Lev převzal dopis a rozlomil pečeť, přičemž se pokoušel potlačit mírný třes. Rychle přeletěl očima řádky. Zpráva pocházela od jednoho z jeho nejlepších mužů, jediného, kterému tuto misi svěřil – a pravděpodobně i jedinému, který dokázal zachovat nezbytnou mlčenlivost.

Na papežových rtech se objevil náznak úsměvu, když krátký dopis dočetl.

Pane na nebesích, buď pochválena tvoje dobrotivost!

Všechno bylo připraveno. Teď už musí jenom vyčkávat.

Do té doby si zkrátí čas několika zajímavými experimenty hluboko pod Andělským hradem.

„Děkuji za vaše užitečná vysvětlení, staviteli katedrály,“ obrátil se k zaraženému Raffaelovi. „Avšak neodkladné záležitosti mě bohužel nutí odejít. Postarejte se o to, aby vaši muži pracovali rychleji a nepadali tak často z lešení. Jestli letos dokončíte valené klenby, vyvážím vaši váhu zlatem. Jestli ne…“ Odmlčel se a prohlížel si křehkého Raffaela jako krásně lesklého brouka. „No, i kobky v Andělském hradě potřebujou obnovit. Jestli rozumíte, co tím mám na mysli.“

Zatleskal a čtyři svalnatí muži zvedli nosítka. Papež Lev X. se jako tučný starý velbloud vznášel nad hlavami svých oveček, když ho odsud kvapně odnášeli.

* * *

Johann, Markétka a Karl potřebovali do Bamberku deset dní, přičemž noci netrávili ve vyhřátých hostincích, jak byli zvyklí, ale ve voze, kde se museli vyrovnat s neustálým průvanem. Ve Frankách byli lidé obzvlášť pověrčiví, a navíc nadmíru holdovali pivu; po zážitku v Brettenu se Faust více než kdy jindy obával, že by jim opilá chátra mohla citelně ztížit život. Navíc jim tímto způsobem cesta ubíhala rychleji.

Markétka seděla vpředu na kozlíku vedle Fausta a užívala si jemné pohupování, které neodmyslitelně provázelo jejich cestování. Uzdu držela jen na volno, kůň i tak věděl, kudy má jít. Silnice se téměř nekonečně vinula kopcovitou oblastí Franků, která byla ponořena do podzimní mlhy. Na přepravu jim sloužil takzvaný kočár, nekřesťansky drahý povoz vynalezený v Uherském království. U tohoto nového dopravního prostředku byla korba odpružená, takže alespoň trochu zmenšovala otřesy na silnici. Uvnitř panovala změť truhlic, beden a pestrobarevných úborů visících vedle vonných kytic ze sušených bylin ze stropu. Vzduch tu voněl mátou, heřmánkem a levnou, palčivou kořalkou theriaku, jehož hliněné láhve o sebe cvakaly jako zvonky. V noci vítr profukoval tenkými trámovými bočnicemi.

Karl s knihou v rukou a nohama zabalenýma do silné vlněné přikrývky se opíral o jednu z truhlic v zadní části vozu, zatímco Faust a Markétka mlčky sledovali z kozlíku krajinu, kterou právě projížděli. Satan běžel jako obvykle vedle kočáru. Markétka milovala tyhle chvíle ticha, ve kterých jako by existovala pouze přítomnost – a přesto věděla, že ta doba nepotrvá věčně. Už několikrát si pohrávala s myšlenkou, že jejich nepočetnou skupinku opustí. Je dost dobrá na to, aby se připojila k jiné kejklířské skupině. Možná si tak jednou najde toho správného muže a konečně nechá za sebou ponurou minulost, která ji spojuje s Faustem. To, co ji tu ještě drželo, bylo přátelství ke Karlovi.

A vědomí toho, s čím se dosud nikomu nesvěřila, ani Karlovi.

Ty černé perutě…

Markétku zamrazilo. Bylo to dávno, co naposledy nocovala v kočáru – v posledních letech doktor upřednostňoval drahé hostince a komnaty na zámcích a v opatských sídlech. Bamberský Altenburg, tím si byla Markétka jistá, jim poskytne ubytování zcela odpovídající Faustovým extravagantním přáním. Kníže-biskup Jiří III. Šenk z Limpurgu byl jeden z nejmocnějších mužů v Německé říši, jeho vliv sahal daleko za hranice Bamberku. Pokud Markétka věděla, byl bezprostředně podřízený přímo papeži. Ani císař mu nemohl udílet rozkazy… Bezděčně pocítila, že setkání na tak vysoké úrovni je vystavuje nebezpečí, které nelze podceňovat.

„Už jsi byl někdy v Bamberku, strýčku?“ zeptala se. Při zvuku jejího hlasu sebou Faust škubl. Zřejmě byl hluboce pohroužený do vlastních myšlenek.

„Ó ano, a ty taky,“ pousmál se. „Už je to ale pár let, a proto si na to nevzpomínáš. Je to pěkné město, s velkou katedrálou a vynikajícím kouřovým pivem. Bohužel přímo z Bamberku toho asi moc neuvidíme. Biskup sídlí na Altenburgu, který leží opodál.“

„Myslím, že trochu klidu nám všem prospěje,“ odpověděla Markétka. „Hlavně tobě.“ Změřila si ho neurčitým pohledem a Faust svraštil čelo.

„Je tu něco, co bys mi chtěla říct?“

Markétka odvrátila oči. Ačkoli ji ta záležitost velmi trápila, přece jen nedokázala otevřít Faustovi své srdce. Byl to muž rozumu a určitě by její obavy odbyl jako planý poplach.

A co když ne?

Ta představa byla ještě horší. Už jenom možnost, že by mohla mít pravdu, ji vnitřně roztřásla.

„Karl a já využijeme zimní období a vyměníme pár kulis,“ vymluvila se a jemně přitáhla otěže a mlaskla, načež se kůň pomalu rozběhl.

„Z toho nic nebude,“ odmítl Johann. „Potřebuju Karla na sestavování horoskopu.“ Pokrčil rameny. „Jestli má být pro biskupa, musí být rozsáhlý jako bible. Podle toho, co se proslýchá, bude nadcházející rok nejspíš pro všechny mocipány rozhodující. Proto je zapotřebí kvalitních, nevyvratitelných horoskopů.“

Z několika rozhovorů v hostincích při putování vyrozuměli, že kníže-biskup pravděpodobně sehrál důležitou roli i při říšském sněmu v Augsburgu, který právě teď končil. Císař Maxmilián svolal tento sněm, na kterém byli zastoupeni všichni kurfiřti, knížata a zástupci měst z celé Německé říše, hlavně proto, že si chtěl zajistit volbu vnuka Karla jako svého nástupce. Maxmilián cítil, že to s ním jde z kopce – už několik let s sebou vozil na všechny cesty rakev. Avšak oproti jeho očekáváním se všechno v Augsburgu točilo jenom kolem toho augustiniánského mnicha Martina Luthera. Během jediného roku získal řadový duchovní ze saského Wittenbergu takový vliv, že ho museli brát vážně biskupové i knížata, ba dokonce i sám císař. Byla to skutečně podivná doba.

„Kejklířů bude zapotřebí vždy,“ poznamenala Markétka. „Ať už je doba jakákoli, lidé se chtějí bavit.“

„Biskup nesnáší šašky, takže na to zapomeň. Musíme se chovat zdrženlivě.“ Faust vztekle zavrtěl hlavou. „Žádné hopkání na laně, žonglování ani vrhání nožů. Hlavně ale ani náznak flirtování se strážnými nebo někým ze služebnictva, rozumíš?“

Markétka obrátila oči v sloup. Od nepříjemné události v Brettenu se k ní Faust choval ještě přísněji. Ale jak by mohl vědět, že v podstatě ještě s nikým nespala? Několikrát se o to pokusila, příležitostí se vyskytlo opravdu dost. Avšak pokaždé, když už to bylo skoro na spadnutí, se panicky zalekla, jako kdyby se ocitla v epicentru požáru. K žádnému muži neměla dosud dostatek důvěry, jen ke Karlovi – a s tím se nedalo počítat. Občas se sama sebe ptala, jestli je opravdová žena. Ty přece rodí děti, zakládají rodiny, zatímco ona projíždí s dvakrát starším kouzelníkem a jeho sodomitským pomocníkem země Německé říše. To musí co nejdřív skončit.

„Myslím, že jsem dost stará na to, abych se sama rozhodla, jestli a s kým budu flirtovat,“ zareagovala kousavě. „Nejsi přece můj otec, abys mi mohl něco přikazovat.“

Čekala, že ji Faust potrestá dalším výchovným kázáním, ale kupodivu mlčel.

„Tvoje… matka by na to pohlížela stejně,“ vypravil ze sebe po chvíli zajíkavě, „tím jsem si jistý.“

„Ty… tys znal mou matku?“ Markétka strnula, srdce jí poskočilo a zadívala se na Fausta velkýma udivenýma očima. „Je to… je to pravda? Zopakuj mi to! Proč se o tom dozvídám až teď?“

Doktor se dosud nezmínil o její rodině ani slovem. Pokud věděla, byla sirotek vyrůstající u jakéhosi vzdáleného strýce jménem Valentin. V Norimberku se v důsledku několika nepříjemných událostí, které si sama neuměla vysvětlit, dostala do tenat justice. Byla obviněna z čarodějnictví a zavřeli ji do žaláře pod radnicí. Její strýcové Valentin a Faust ji tehdy osvobodili. Nezůstal jí ani střípek vzpomínky na to, jak přesně se to stalo, ale i při pouhém pomyšlení na tehdejší zážitky se jí na čele zaperlil pot. Připadalo jí, jako by v hlubinách jejího vědomí podřimovalo nějaké zlé zvíře, které nesmí probudit. Strýc Valentin při jejím osvobození přišel o život, takže od té doby cestovala s Faustem, který o sobě tvrdil, že byl přítelem jejího strýce. O jejích rodičích se nikdy nemluvilo.

„Co víš o mé matce?“ naléhala. „Proč jsi mi nikdy neřekl, že ji znáš? Za celé ty dlouhé roky jsi o tom ani nemukl!“ Zavrtěla hlavou, protože to pořád nedokázala pochopit. Zničehonic ji na jazyku pálily nesčíslné otázky.

„Víš, já… jsem ji ve skutečnosti neznal…“ Faust upíral strnulý pohled do prázdna. „Viděl jsem ji jen jednou nebo dvakrát, když byl tvůj strýc Valentin ještě mladík. Studovali… studovali jsme spolu v Heidelbergu, jak víš. Ona se tam jednou objevila, aby ho navštívila. To je všechno.“

„Jak vypadala?“

Faust viditelně nasucho polkl. „Vypadala… jako ty. Přesně jako ty.“

„A jak se jmenovala?“ naléhala Markétka.

„Ona… se jmenovala Margareta. Byla pravděpodobně dcerou správce klášterního dvora a zemřela stejně jako tvůj otec na horečku, když jsi byla ještě kojenec. Víc nevím.“

„Ale…“

„Tak už přidej do kroku, ty zatracená chromá herko!“

Faust jí vzal otěže z ruky a vztekle jimi švihl koně.

„Bude lepší, když urazíme pořádný kus cesty, než se zase rozprší,“ zavrčel. „A teď mě už přestaň bombardovat zvídavými otázkami, musím se soustředit na nastávající úkol! Horoskop pro samotného knížete-biskupa se koneckonců nesestavuje každý den.“

Desátý den v poledne konečně dorazili do Bamberku. Město se rozkládalo na sedmi pahorcích, což mu vyneslo označení německý Řím. V centru se tyčila katedrála se čtyřmi věžemi, pod ní klidně tekla řeka Regnitz připomínající modrou stuhu. Několik obchodníků se tísnilo se svými povozy ve frontě před městskou bránou a hlasitě se dožadovalo vpuštění, protože se konal trh. Johann odbočil s kočárem před hradbami doleva a vjel do menší ulice vedoucí za město. Tam, na jednom ze sedmi pahorků, trůnil majestátní Altenburg. Už mnoho let sloužil jako sídlo bamberských knížat-biskupů, k jejichž říši patřila i větší města jako Bayreuth a Rothenburg.

Johann sám sebe proklínal za to, že Markétce pověděl o její matce. Bezděčně mu to vyklouzlo a chvíli byl skutečně v pokušení jí prozradit víc, ale jako už tak často od toho nakonec upustil, a to ze strachu před následky. Vina za smrt Markétčiny matky přece padala na jeho hlavu – a jak by měl dceři vysvětlit, že je její otec? To by vyvolalo příliš mnoho dalších otázek, mimo jiné i na Tonia del Moravia, jeho učitele, a na černé jádro jeho vlastní duše. A tak zalhal, jako tak často ve svém životě. Markéta se na cestě ještě několikrát pokusila z něho dostat něco víc a vyptávala se na svůj původ dokonce i Karla. Tomu však Johann před delší dobou pohrozil, že ho propustí, jestli Markétce poví pravdu. Karl prozatím jejich úmluvu dodržoval – patrně i proto, že se sám obával, že by pravda mohla dívku příliš rozrušit.

Silnice stoupala úzkými serpentinami po zalesněném kopci. Mezi větvemi a výhonky mokrými od deště se zanedlouho objevil hrad, mohutná stavba s obytnými věžemi a bytelnou hláskou. Přes hradní příkop střežený biřici vedl padací most. Johann se představil a strážní otevřeli bránu. Vůz se skřípáním a vrzáním drkotal po dlážděném nádvoří.

Při pohledu, který se mu naskýtal, Johann strnul; to, co viděl, okamžitě – alespoň na přechodnou dobu – potlačilo všechny jeho starosti o Markétku.

Co to proboha…

Už z kozlíku bylo patrné, že na Altenburgu se odehrává něco opravdu velkého. Na nádvoří stálo několik dalších povozů, všechno to byly přepychové kočáry s vyhřebelcovanými vraníky, sametovým čalouněním a umělecky vyřezávanými korbami. Okounělo tu pár lokajů, kteří si pestrobarevný kejklířský vůz prohlíželi s neskrývaným pohrdáním. V pozadí byli vidět vyšňoření heroldi s pozouny, kteří očividně čekali na mocné a vlivné hosty. Odevšad znělo koňské ržání a změť hlasů. Co se to tu můj ty Bože děje?

Johann slezl z kozlíku, protáhl si nohy, a přitom se rozhlížel. Nádvoří bylo obklopeno několika budovami, z nichž nejnápadnější byla určitě přes třicet kroků vysoká hradní věž. Nedaleko ní stál palác, v němž sídlil biskup. Za kulatými okny se daly rozeznat stíny četných lidí, očividně se právě připravovala větší hostina.

Všiml si, že první lidé na nádvoří si už začali šuškat. V modročerném plášti posetém hvězdami a černým vlčákem velkým jako tele po boku ho rychle poznali; všude v Německé říši existovaly jeho tištěné obrázky, které podomní obchodníci nabízeli na návsích a náměstích společně s vymyšlenými hrůzostrašnými historkami. Koutkem oka zahlédl, jak jeden z lokajů rychlým krokem zamířil ke vchodu do paláce.

I Karl a Markétka se udiveně rozhlíželi. Sotva odstrojili koně a předali ho pacholkovi, zazněly za nimi na nádvoří rázné pochodové kroky. Přímo k nim mířila deputace lancknechtů v barevných prořezávaných kabátcích s píkami a halapartnami. Když se řady ozbrojenců rozestoupily, nevyšel z jejich středu nikdo menší než bamberský kníže-biskup.

Johann ho znal z jedné mědirytiny, kterou zahlédl teprve nedávno v knize o říšských knížatech. Biskup byl spíše malého vzrůstu, díky vypasenému obličeji a kulatému bříšku působil dobrosrdečně, téměř až dědečkovsky. Tento dojem podtrhovalo i kožešinové roucho a prostá kápě; jen mnoho zlatých prstenů na prstech a rovněž zlatý masivní řetěz kolem krku prozrazovaly jeho vysoké postavení.

„Velectěný doktor Johann Georg Faustus, jestli se nemýlím,“ pronesl s laskavým úsměvem. Limpurg měl zarudlé oči, jako by dlouho četl při špatném světle, což byl typický neduh učenců. „Těší mě, že jste si k nám našel cestu, doktore.“

„Jak to vypadá, nejsem jediný,“ odvětil Johann, poklekl a políbil masitou, lehce navoněnou biskupovu ruku. „Z vaší pozvánky jsem vyrozuměl, že chcete, abych vám sestavil horoskop. Nevím, jestli i někteří další mocipáni zamýšlejí využít mých služeb.“

Biskup se tiše zasmál, znělo to jako cinkání zvonečku. „Je docela dobře možné, že nejsem sám, kdo v těchto dnech potřebuje příznivý horoskop.“ Po těchto slovech zvážněl. „Právě nyní, v těchto neklidných dobách.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Johann, který pořád ještě klečel.

„No jo, milý doktore, neúčastnil jste se říšského sněmu v Augsburgu, jinak byste věděl, o čem mluvím.“ Limpurg si povzdechl. „Ten bezvýznamný mnich z Wittenbergu skutečně dokázal zaměstnat mysl všech vysokých deputátů. Přitom se vlastně měly projednávat důležitější věci, například následnictví našeho velectěného císaře, který je v Innsbrucku upoután na lože a pravděpodobně už brzy vstoupí do věčné nebeské říše.“ Biskup zavrtěl hlavou. „Proto jsem považoval za prospěšné zorganizovat další setkání urozených vyslanců tady v Bamberku. Rozhodně to je pro blaho říše. Chceme projednat, jak můžeme účinně čelit Lutherovým tezím.“ Zavřel na chvíli oči, jejichž řasy byly podivuhodně dlouhé, až téměř ženské. „To, co potřebujeme, je jednota, nikoli rozkol! Existují lidé, kteří Lutherovy teze považujou za stejně nebezpečné jako střelný prach.“

Johann mlčel. Teď už mu bylo jasné, co znamená ten shluk kočárů, koní a chvástavých heroldů a lokajů. Biskup zadul do boje proti řadovému augustiniánskému duchovnímu a očividně k tomu potřeboval krásný horoskop, který by podpořil jeho úctyhodné záměry. To jsem zase jednou zabředl do pěkné šlamastyky, napadlo ho.

„Není chvályhodné vyrovnat se jednou provždy s nezřízeným obchodem s odpustky?“ nadhodil Johann, aby získal trochu času k přemýšlení. „Nejen Luther se domnívá, že koupě Boží spásy už nabyla přímo nekřesťanských rozměrů. Jestli jsem jeho teze správně pochopil, je přesvědčen, že Boží milost nelze vykoupit penězi. Ta je nám darována.“

„To je kacířská myšlenka, která by člověka mohla obratem poslat na hranici,“ zaznělo trochu opodál. „Luther bohužel nepřijal pozvání Svatého otce, aby se za ním dostavil do Říma a tuto myšlenku podrobněji rozvedl. Ještě toho olituje.“

Johann vzhlédl, když uslyšel cizí, mírně nosový hlas. Mezi lancknechty vykročil do popředí další muž. Měl na sobě sněhobílý hábit, jak bylo běžné u dominikánů, se širokým koženým opaskem, na kterém visel nápadně velký růženec. Bylo mu zhruba tolik jako Johannovi, jeho kdysi černé vlasy zešedly a byly zastřižené do tonzury a huňaté obočí měl pohoršeně vytažené, jako by se mu něco nanejvýš znelíbilo. Nejnápadnější byl jeho nos, který mu z bezvousého obličeje vyčníval jako mohutný zarudlý frňák.

„Ach! Dovolíte, ctěný doktore, abych vám představil zcela mimořádného hosta?“ ozval se biskup. Až nyní si patrně uvědomil, že Johann před ním dosud klečí. Netrpělivým gestem mu naznačil, aby vstal, a ukázal na církevního hodnostáře po svém boku. „Tohle je Viktor z Lahnsteinu. Dostavil se s kardinálem Kajetánem do Augsburgu, aby Luthera přesvědčil o tom, že musí své kacířské teze odvolat.“

Lahnstein vážně přikývl. „Kardinál se snažil celé tři dny, domlouval Lutherovi jako tvrdohlavému oslovi. Načež se ten zaslepený mnich zbabělým útěkem vyhnul další učené rozpravě! Luther si nejspíš myslí, že se může schovávat za saským kurfiřtem Fridrichem, ale to se mu nepodaří. Paže Říma dosáhne daleko, velice daleko!“ Johannovi připadalo, jako by si ho Lahnstein při těch slovech měřil obzvlášť pozorným pohledem.

„Důstojný pán z Lahnsteinu se mnou přijel hned z Augsburgu,“ vysvětlil Limpurg. „Byl to jeho nápad, abychom svolali toto setkání na Altenburgu.“ Uculil se. „A koneckonců to byl právě on, kdo mi poradil, abych vás obtěžoval s horoskopem.“

„To on vás…?“ Johannovi okamžitě zmrzl úsměv na rtech. Pohlédl na Viktora z Lahnsteinu, který se na něho záhadně ušklíbl. Jestliže to byl Lahnsteinův nápad, že se má Johann dostavit na Altenburg, musí se obávat toho nejhoršího. Bylo docela dobře možné, že ho někdo v Římě očernil jako čarodějníka a teď mu hrozí hranice, stejně jako tomu Lutherovi. Jak to Lahnstein právě řekl?

Paže Říma dosáhne daleko, velice daleko!

Johann se bezděčně ohlédl po Karlovi a Markétce, ale oba mu zmizeli z dohledu.

„Ó, jestli hledáte své průvodce, mladého pomocníka a dívku, oba už byli zavedeni do svých pokojů,“ ozval se Limpurg, který si správně vyložil jeho pohled. „Pro vás, doktore, jsme připravili zcela mimořádnou komnatu.“ S úsměvem ukázal nahoru, kde se vypínal vrchol hlásky. „Pokoj v hlavní věži Altenburgu, tam vás nebude nic a nikdo rušit. A máte odtud ten nejlepší výhled na hvězdy, které budete pro svůj horoskop určitě potřebovat. Přeji vám hodně úspěchů při vaší práci, doktore Fauste.“

Se zlověstným pocitem, že vběhl přímo do pasti, se Johann nechal dvěma lancknechty doprovodit k hradní věži. Přitom měl po celou dobu pocit, že cítí v zádech pohledy papežského vyslance.

Se zdviženou hlavou a pomalými, téměř důstojnými kroky se Karl Wagner procházel místnostmi a halami bamberského Altenburgu a prohlížel si četné vyslance, kteří v okenních výklencích nebo u některého z nesčetných krbů dávali hlavy dohromady. Všichni na sobě měli hustou, drahocennou kožešinu a pod ní šaty z barchetu a pestrobarevných látek. Našlo se mezi nimi pár mladých, vcelku pohledných chlapíků. I Karl měl na sobě svůj nejlepší úbor, přiléhavou černou suknici a přes ni trochu zašpiněný, ale pořád ještě nositelný svrchník; opravdu se trochu podobal mladému, snaživému duchovnímu.

I já bych mohl být takový vyslanec, napadlo ho. Možná z nějakého malého biskupství, ctižádostivý teolog, který by to jednou dotáhl až do Říma na kardinálský stolec…

Chvíli se zamyslel, jaký směr by asi nabral jeho život, kdyby ukončil studium v Lipsku. Možná by teď byl lékař nebo advokát v uznávaném postavení, třeba by působil jako rádce nějakého barona nebo hraběte. Karl věděl, že je chytrý, vzdělaný a požehnaný věděním, kterého se mnohým zde přítomným nedostává. Uvědomoval si také, odkud ty vědomosti získal. Na žádné univerzitě by se nemohl naučit tolik jako skoro za deset let u doktora Johanna Georga Fausta. Přesto ho pohled na všechny ty urozené, vybraně oblečené muže, kteří se spolu smáli, popíjeli drahé víno z tenkostěnných benátských sklenek a debatovali o velké politice, trochu rozlítostnil. Ti muži vedli život, který mu nebyl dopřán. Byl psanec – a to hned dvojího druhu: jako pomocník mága a astrologa a jako skrytý sodomita.

Karl miloval muže. To byl smrtelný hřích, přesto se ho nedokázal zbavit. Doktor ho před několika lety takřka na poslední chvíli uchránil před popravou – a od té doby s ním Karl projížděl celou Německou říší. Pokoušel se svou neřest opanovat, ale nedařilo se mu to. Nejednou byl odhalen a jen taktak unikl zatčení, což u doktora pokaždé vedlo k opravdovému záchvatu zuřivosti, protože Karl tím vystavoval nebezpečí je všechny.

Občas se sám sebe ptal, jestli Faust vůbec ví, proč u něho setrvává – i přes výbuchy vzteku, přes Faustovo často povýšené chování, a ačkoli ve vědeckých záležitostech nebyli vždy stejného názoru. Doktor občas jednal s Karlem tak, jako by byl pořád ten naivní mladý lipský student, jakým byl kdysi, skoro před deseti lety. Karl však ani Markétce neprozradil skutečný důvod, tak hluboce se za to styděl.

Protože miluju někoho, kdo mou lásku nikdy neopětuje…

V té chvíli Karl bolestně postrádal Markétku, která zřejmě ještě prodlévala ve svém pokoji. V posledních letech si vzájemně přirostli k srdci a připadali si jako sourozenci. I když ji Karl nechtěl zasvěcovat do všech svých tajemství, stala se jeho nejbližší důvěrnicí. Bolelo ho, že nesmí Markétce povědět víc o tom, co se stalo tehdy v Norimberku, ale doktor byl v tomto ohledu naprosto jednoznačný. Karl však zároveň cítil, že je to tak i lepší. To, co se odehrálo v katakombách toho města, bylo tak… zlé, že to nejspíš z dobrého důvodu ve svém vědomí potlačila.

Biskupští lokajové jim přidělili v jedné z vedlejších budov dvě vlhké místnosti s věčným průvanem; byl to trakt, kde byli ubytováni sluhové vyslanců. Karl tu špeluňku bez dlouhého otálení opustil, aby se vmísil mezi pozvané hosty. Kupodivu ho u vchodu do paláce nikdo nezadržel, což patrně souviselo s jeho povýšeným výrazem.

„Prý se dokonce dostaví anglický zástupce,“ šeptal právě obtloustlý pán v kožešinovém kabátci svému protějšku. „Stejně jako někdo z rodu Fuggerů, nejspíš proto, aby zjistil, jaká nálada panuje mezi německými knížaty.“ Povzdechl si. „Od té doby, co Luther nechal vytisknout tu svou zpropadenou Promluvu o odpustcích a milosti, chtějí teď do toho mluvit i rolníci. Říká se, že jim někdo tu mazanici přečte a ti oslové debatují v maštali jako urození pánové!“

„Víte, já si myslím, že mladý král Jindřich VIII. se zajímá o něco úplně jiného než o německé spisky,“ odvětil jeho spolubesedník, vyhublý postarší muž, který se opíral o hůl a ohříval si záda shrbená pakostnicí u krbu. Tiše se zasmál a přitom se opatrně rozhlédl. „Už teď porcují kůži medvěda, který ještě běhá po lese. A i ti francouzští žabožrouti…“ Všiml si Karla, který stál nedaleko ve výklenku, a zarazil se. Karl sklopil pohled a rychle se vzdálil.

Prošel dvěma dalšími sály vyzdobenými několika malbami. Byla to působivá, i když trochu ponurá zpodobení Madony a Spasitele; mezi nimi se našlo i pár portrétů vlivných církevních osobností, podobizny dřívějších papežů, ale i nynějšího Svatého otce Lva X., jehož zavalitá postava Karlovi připomínala spíše hostinského nebo řezníka. Portréty byly v současnosti velmi módní. Způsobili to nejen bohatí, sebevědomí občané, ale i církev, která ukládala svůj hojný majetek do nesčetných fresek, obrazů a nástěnných maleb, a to nejen v Římě.

I Karl byl vášnivý malíř, ačkoli si nikdy nemohl dovolit drahé olejové barvy, které se tu používaly.

U stolů pod malbou seděli vyslanci a mlsali ze skleněných mís sladké pečivo a kandované ovoce. Podle jejich hábitů Karl poznal nejméně dva biskupy, několik opatů různých řádů a pár zástupců císaře, kteří působili obzvlášť nervózním dojmem. Tady v Bamberku byli zastoupeni skutečně ti nejmocnější muži Německé říše!

Mezitím se Karl dozvěděl, že oficiální setkání začne teprve za pár dní, až dorazí poslední vyslanci ze vzdálených zemí. Pokoušel se spočítat, kolik sudů drahého francouzského vína ti muži vypijí a kolik medem glazovaných vepřů skončí v jejich žaludcích. Tenhle bamberský kníže-biskup určitě vlastní hromadu peněz; nejspíš i on vydělává na obchodování s odpustky.

„Opravdu výmluvný pohled, n’est pas?“ zazněl zničehonic za ním čísi hlas. „Co den, to svátek těmhle brachům zde.“

Karl se udiveně otočil. Před ním stál vychrtlý muž v prostém tmavém oděvu, mírně předkloněný, jako by měl hrb. To jediné barevné na něm byl rudý čepec zdobený barevným kohoutím perem. Obličej měl bledý jako smrtka, zřejmě byl nalíčený, a mluvil se zpěvnou intonací západních zemí. Muž ukázal na marnotratně hýřící vyslance, kteří právě prsty lovili kandované ovoce z misky.

„Voilà! Prostí lidé poskytnou trochu peněz, aby si zkrátili čas v očistci, a urozené panstvo si za tytéž peníze nacpe pupky. Tak se každý dočká svého a všichni jsou šťastní. Jaká fraška, téměř hodná stát se divadelním představením!“ Neznámý se zasmál a Karl nevěděl, jestli si jen dělá legraci, nebo to míní vážně, a proto raději mlčel.

„Ó jak jsem nezdvořilý. Dovolíte, abych se vám představil?“ Muž se zlehka uklonil. „Louis Cifre, jeden z francouzských vyslanců.“ Zvědavě se zadíval na Karla. „A vy jste…?“

„Eech… Karl Wagner, adlatus doktora Johanna Georga Fausta. Je jedním z biskupových rádců a sestavuje mu v těchto dnech horoskop.“ Karl chvilku uvažoval, že toho muže obelže a vymyslí si nějaké jméno a postavení, ale mezi vším tím urozeným panstvem mu to přece jen připadalo příliš nebezpečné.

„Ach, toho učeného pána poznávám!“ Francouzský vyslanec zlehka zvedl obočí. „O doktoru Faustovi jsem už hodně slyšel. Je to moudrý muž, c’est vrai! Biskup může být rád, že ho má po svém boku. V těchto časech není snadné odlišit přítele od nepřítele. Na to může být prorok opravdu prospěšný.“

„Jak to myslíte?“ zajímal se Karl a sáhl po jedné ze sklenek s vínem, které mu právě lokaj nabídl na stříbrném podnosu.

„No, určitě víte, že tu všichni jsme proto, abychom přemýšleli, jak naložit s tím Lutherem a jeho tezemi. To je ale jen půl pravdy, mon ami.“ Muž ztišil hlas. „V podstatě jsme se sešli proto, že jeden mocný muž umírá.“

„Myslíte císaře Maxmiliána,“ zašeptal Karl.

Vyslanec přikývl. I on měl jako mávnutím kouzelným proutkem v ruce sklenku. „Lékaři soudí, že Jeho císařské Výsosti je dopřáno už jen několik měsíců, možná pouze týdnů. Nádor ve střevě, jak se proslýchá, ošklivá věc. Tady už žádné modlení nepomůže.“ Zhluboka si povzdechl. „Sám Maxmilián chce bezpodmínečně prosadit na trůn svého vnuka Karla. To si ale nepřejí němečtí kurfiřti, kteří chtějí zvolit nového krále. Carlos je Španěl, nikoli Němec, jeho matka je Jana I. Kastilská, zvaná též Johana Šílená, a jeho otec Filip I. Sličný nebyl až do své předčasné smrti nikdo menší než kastilský král. Nejen papež se obává převahy v Evropě, kdyby na trůn usedl Karel – nový německý král by potom panoval říši sahající od Kastilie až nahoru k Severnímu moři a na západě dokonce až do vzdálených zemí na opačné straně moře. Compris?“

Karl smočil rty v červeném víně a snažil se působit co nejsuverénnějším dojmem. Rozuměl sice jen polovině z toho, co mu vyslanec sdělil, ale nechtěl se zesměšnit. Vypadalo to, že politika je téměř stejně složité řemeslo jako malířství.

„To je opravdu spletitá záležitost,“ poznamenal.

„C’est vrai.“ Vyslanec pokýval hlavou a pokračoval: „No, ani kurfiřt Fridrich III. Saský, zvaný Moudrý, by nebyl špatný německý král.“ Zlomyslně se usmál. „Samozřejmě nemluvě o mém nejvyšším pánovi.“

„Váš nejvyšší…“ Karl se z doušku červeného vína zakuckal a odkašlal si. „Francouzský… francouzský král jako německý panovník? To myslíte vážně?“

Louis Cifre pokrčil rameny. „Proč ne? František I. je mladý a ctižádostivý a němečtí kurfiřti ho mají rádi. A Německá říše je v důsledku trvalých nepokojů, a především nyní kvůli tomu Lutherovi, křehká jako starý džbán.“ Cifre si dopřál doušek vína a ze rtů mu skanuly malé červené kapičky. Karla zaujalo, že vyslanec má podivuhodně ostré bílé zuby.

„František přece není jediný evropský vládce, který projevil zájem,“ pokračoval Cifre. „Do ringu možná vstoupí i anglický král Jindřich. Jak říkám, čekají nás opravdu napínavé měsíce! A každý by si měl důkladně promyslet, na čí stranu se postaví.“ Zvedl sklenku a zamrkal na svůj protějšek. „Na jaké straně stojíte vy, mistře Wagnere?“

Karlovi samými jmény a mocenskopolitickými strategiemi šumělo v hlavě. Co jen má odpovědět, aby toho druhého neurazil? „Já stojím na straně svého pána, doktora Fausta,“ vykroutil se nakonec. „Ten, kdo stojí po boku proroka, má přece vždy pravdu. Je to tak?“

„To jste řekl moc hezky!“ Monsieur Cifre se zasmál a přiťukl si s ním. „Jak se panu doktorovi vlastně daří? Ještě jsem ho ani nezahlédl. Slouží mu zdraví?“

„No… on je…“

„Tak tady vězíš! Hledala jsem tě snad všude! Nedomluvili jsme se, že se setkáme venku u povozu, aby ses podíval na tu potrhanou plachtovinu?“

Karl sebou škubl, když k němu přistoupila Markétka a oslovila ho zvonivým hlasem. Měla na sobě červené šaty se zelenými proužky, které jí slušely jako kejklířce, ale do těchto společenských prostor se – alespoň podle Karlova mínění – vůbec nehodily; navíc měla jen velmi nedbale zavázanou šněrovačku. Někteří starší pánové se už po ní otáčeli, zřejmě i proto, že šaty nápadně zvýrazňovaly její ženské tvary. Karl cítil, že se za její hlasitou prostořekost stydí.

„To je, ech… doktorova služebná,“ vysvětlil potichu francouzskému vyslanci a doufal, že ho Markétka neslyšela. Ta však měla sluch jako rys.

„Služebná? To ti snad přeskočilo, ne?“ obořila se na Karla, ale vzápětí si zřejmě všimla muže vedle něj.

Monsieur se na ni usmál a ukázal přitom ostré bílé zuby.

„Pohledná služebná, o tom žádná. A rozhodně není zakřiknutá.“

Markétka si měřila monsieura Cifra pohledem, ve kterém se viditelně zračil odpor, přičemž svůj dojem ještě zvýraznila pokrčeným nosem. Poté Karla odtáhla stranou. „Omluvte nás. Služebná musí tomuhle urozenému pánovi něco důležitého sdělit.“

V tichém okenním výklenku, odkud se nabízel výhled na lesy a Bamberk rozkládající se na úpatí pahorku, se konečně zastavili.

„Zešílelas?“ zasyčel Karl na Markétku. „To byl francouzský vyslanec! Tvoje chování nás může stát hlavu!“

„Nesnáším ho, je podivně cítit,“ opáčila Markétka. „Ty sis toho nevšiml? Jestli to byl parfém, který žabožrouti nejspíš s oblibou používají, měl by se ho raději vzdát. Ten tvůj se mi líbí mnohem víc.“

Karl si předtím opravdu všiml podivného odéru, který připomínal síru, ale nevěnoval tomu patřičnou pozornost. Příliš ho fascinovalo to, že může s francouzským vyslancem rozmlouvat o velké politice.

„Monsieur Cifre je nanejvýš zajímavý spolubesedník,“ poznamenal zahořkle. „Docela rád bych se s ním ještě chvíli pobavil.“

„Karle, co to znamená?“ Markétka se na něho nechápavě podívala. „My dva sem nepatříme! Z mého pohledu to spíš vypadá, že tě ten chlap chce vyslýchat.“

„Vyslýchat? Mě?“ zasmál se. „Proč by to dělal? Mluvili jsme o politice. Jistě, chtěl se něco dozvědět i o doktorovi. Ale kdo by nechtěl? Vždyť doktor Faustus je známý v celé říši.“ Vrhl na ni zlostný pohled. „Asi se ti to nebude zamlouvat, ale já se tu cítím jako ryba ve vodě. Konečně už nemusíme táhnout z místa na místo jako bezectní kejklíři, konečně…“

„Nech toho, Karle,“ povzdechla si Markétka. „Myslíš, že jsem si nevšimla, jak se nám stále víc vzdaluješ? Já ti docela dobře rozumím. Ty nejseš kouzelník ani komediant, v podstatě jsi vědec. Měl by ses vrátit na svou starou univerzitu. Byl bys dobrý magistr, ba dokonce i doktor…“

„Zapomínáš, že jsem kdysi musel Lipsko opustit, protože po mně pátrali jako po sodomitovi,“ odtušil chladně.

„Nemusí to být přece Lipsko. Kromě toho je to už dost dlouho, nemyslím, že by ses ještě musel něčeho obávat.“

Karl zkřížil paže na hrudi a podíval se z okna na město pod nimi. Domy zahalil večerní soumrak, v oknech tu a tam vzplálo světlo. „Člověk by si skoro řekl, že chceš, abych vás opustil,“ zabručel.

Ani teď by jí nepřiznal, proč vlastně zůstává a není s to se od doktora odloučit.

Protože ho miluju… už dlouhé roky. I když ta láska nebude nikdy opětována.

„A pokud jde o naši nepočetnou skupinu…“ Znovu se k Markétce otočil. „Totéž bych mohl říct i o tobě. Jsi mladá a krásná, už nejsi malá ostýchavá dívka jako tehdy, když ses k nám přidala. A jako eskamotérka a komediantka máš velké nadání…“

„Myslíš, že jsem snad ještě nepomyslela na odchod?“ namítla tiše. „Několikrát jsem už k němu měla našlápnuto! Nadcházející zima, pomyslela jsem si naposledy, to by mohla být vhodná doba. To je doktor vždycky mrzutější a zamlklejší. Nechce mi nic povědět, ani o mých zesnulých rodičích, ani o sobě samotném. Ale potom…“ Zajíkla se.

„Co potom?“ naléhal Karl.

Dívka ztěžka polkla. „To je…“ Znovu zaváhala. Nakonec bezvládně dopadla na jednu z čalouněných stoliček a zabořila obličej do dlaní. Celým tělem jí projelo křečovité zachvění. Když se zase napřímila, Karl viděl, že plakala, protože měla zarudlé oči.

„Původně jsem ti to chtěla říct při jiné příležitosti,“ začala, „nějaké vhodnější. Avšak pro něco takového nejspíš žádná jiná vhodná příležitost neexistuje.“

„Co tím myslíš?“ zeptal se Karl, který začal trnout strachem. „Co mi chceš říct? Tak ven s tím!“

Markétka ho vzala za ruku a pevně ji stiskla. Teprve poté promluvila.

„Karle, je mi to moc líto, ale vím, že doktor už brzy zemře.“

V nejvýše položené komnatě hradní věže Johann přecházel sem a tam, neklidný jako šelma v kleci. Malým zamřížovaným oknem vyhlédl ven, kde viděl ve večerním příšeří Altenburg, Bamberk a za ním až na obzoru lesy a ladem ležící pole. Vzdálený pás kopců se téměř ztrácel v oparu. Výhled byl velkolepý, a přesto se Johann cítil jako zajatec.

Lancknechti vyvlekli jeho zavazadla po nekonečných schodech nahoru, přičemž hlasitě reptali, jak těžké přístroje s sebou doktor nosí. V bednách se skutečně nacházely různé aparatury, mezi nimi i podivný hvězdný dalekohled, který si Johann kdysi vzal od Tonia; dala se jím pozorovat obloha stejně zblízka jako s božskými brýlemi. A samozřejmě mnoho knih, které nesmírně miloval.

Johann si vzpomněl, že jako dítě šmejdil v maulbronnské knihovně jako v exotické kouzelné zahradě a každé dílo pro něho představovalo nesmírnou drahocennost. Později investoval většinu svého majetku do knih, což znamenalo i jistou ochranu před krádeží. Jen málokteří šibeničníci totiž věděli, že například ilustrovaná Schedelova kronika světa má větší hodnotu než tři bojoví oři. A naštěstí zloději ani lancknechti neměli sebemenší tušení o zdvojeném dnu v bednách, kde se nacházely zlaté a stříbrné mince v nejrůznějších měnách. To byla Johannova pojistka, kdyby ho někdy hledali jako kacíře a čaroděje, a proto by musel zmizet.

Přistoupil k jedné z truhel a otevřel ji. Opatrně z ní vyndal předmět zabalený do voskovaného plátna. Byla to jedna jediná kniha, jeho nejmilejší a nejdrahocennější majetek.

Pečlivě rozbalil látku a přejel prsty po přední desce, jako by otvíral pokladnici. Objemný foliant byl vázaný v kůži a tvořily ho stránky z nejjemnějšího pergamenu, zhotoveného z kvalitně vyčiněné kozinky. Ilustrace v publikaci zobrazovaly nejrůznější náhledy na vnitřní stavbu lidského těla, jednotlivé údy, končetiny a orgány. Přitom byly znázorněny tak dokonale, že si Johann pokaždé myslel, že před sebou skutečně vidí svaly, šlachy a vnitřnosti. Téměř se neubránil dojmu, že cítí krev.

Kniha se v italštině nazývala De figura umana, což Johann přeložil jako „O lidské postavě“. Autorem po stránce obsahové i výtvarné nebyl nikdo menší než malíř a vynálezce Leonardo da Vinci, jehož práce Johann už dlouho obdivoval. S Leonardovými díly se setkal ještě jako mladý kejklíř v Benátkách. Před dvěma lety získal tuto knihu za horentní částku od špýrského biskupa, který ji zase dostal darem od milánského vévody.

V podstatě to byla jen sbírka volně ložených listů, které nějaký knihař velmi nedbale svázal; stránky byly zčásti různě velké a neoříznuté. Johann se domníval, že Leonardo da Vinci ji nenechal vytisknout, protože pitvání mrtvol bylo až na pár výjimek zakázané. Umělec nepochybně provedl několik autopsií sám, jinak se detailní přesnost ilustrací nedala vysvětlit. Byly tu zevrubně popsány mnohé choroby – bílý a černý mor, padoucnice, oheň svatého Antonína, šedý zákal a nesmírně bolestivé kameny ve vnitřních orgánech, které dokázali odstranit jen ti nejlepší lékaři. Vysvětlivky k jednotlivým nemocem byly napsány, jak to bylo u Leonarda běžné, zrcadlovým písmem, což trochu ztěžovalo jejich rozluštění. Johann doufal, že v té knize najde odkaz na svůj vlastní podivný neduh, ale dosud to zůstávalo marnou nadějí.

Jako by si to sám přivolal, znovu se mu roztřásla levá ruka. Odložil knihu stranou a sáhl do bedny s láhvemi theriaku. Alkohol byla jediná možnost, jak ten třes alespoň do určité míry udržet pod kontrolou. Odzátkoval jednu z láhví a zhluboka se napil. Třes téměř okamžitě zeslábl. Johann jen doufal, že si Karl a Markétka ještě nevšimli, že se láhve s theriakem při jejich cestách nezvykle rychle vyprazdňují.

Roztržitě shlédl na nádvoří, kam právě vjel další kočár. Bylo slyšet ržání a dusot podkov, zvučný heroldův hlas vychvaloval nějakého vyslance. Johann si povzdechl, položil knihu na stůl a začal s vybalováním.

Během cesty se smířil s biskupovým pozváním, které mu alespoň skýtalo příležitost k tomu, aby se v naprostém klidu věnoval své podivné chorobě. Avšak nedávný krátký rozhovor s papežským vyslancem všechno změnil. Lahnstein osobně biskupovi poradil, aby sem Johanna přivedl! To se vlastně dalo vysvětlit pouze jediným způsobem: Řím byl na věhlasného doktora Fausta upozorněn, což vyvolávalo ta nejhorší očekávání.

Johann právě otevřel další ze svých knižních beden, když vtom na schodech hradní věže znovu uslyšel kroky. Rychle zavřel víko a vzápětí se ozvalo zaklepání na dveře.

„Kdo je tam?“ zeptal se.

Místo odpovědi se těžké, železnými pásy pobité dveře skřípavě otevřely. Na schodišti stál Viktor z Lahnsteinu a vedle něho neuvěřitelně obrovitý chlap. Johann takové monstrum v životě neviděl. Byl tak velký, že se v malé věžní klenuté místnosti musel ohnout jako sleď. Velikán měl na sobě modrožlutočervený kabátec a stejné nohavice a kromě toho poškrábaný kyrys s pancéřovými nárameníky a helmu s chocholem, která mu z poloviny zakrývala vousatý obličej pokrytý jizvami po neštovicích. Na zádech měl připevněný obouruční meč, tak dlouhý a těžký, že by ho Johann nejspíš ani nezvedl, natož aby s ním dokázal bojovat. Lahnstein si všiml Johannova zaraženého pohledu a usmál se.

„Působivý pohled, viďte? Hagen je švýcarský žoldák a patří k nové palácové gardě, kterou vytvořil předchůdce nynějšího Svatého otce, velectěný Julius II. Každý z těchto švýcarských lancknechtů je zkušený bojovník, věrný papeži až za hrob. Jeho Svatost mi Hagena poskytla jako osobního strážce, protože cestovat říší s sebou přináší určitá rizika.“

„To mi povídejte,“ zamumlal Johann.

Lancknecht si ho změřil bezvýrazným pohledem a Johann se sám sebe v duchu ptal, jestli se nedopustil chyby, když nechal Satana dole na nádvoří u Markétky, kde měl větší výběh.

„Mohu dál?“ zeptal se Viktor z Lahnsteinu.

Zatímco Hagen se zastavil venku přede dveřmi, papežský nuncius vstoupil do věžní místnosti. Ulpěl pohledem na hromádce knih na stole a přikývl. „Vidím, že jste se už trochu zabydlel.“ Sklouzl očima na Leonardův spis Figura umana a tvář mu zkameněla. „Ach, hleďme, dílo toho bezbožného milánského vynálezce! Víte, že Leonardo ještě před několika lety pracoval v Římě pro Svatého otce? Papež Lev ho sice nikdy moc nesnášel, ačkoli je nutné přiznat, že Leonardo je geniální umělec, oduševnělý snad samotným ďáblem.“ Lahnstein se s nepředstíraným odporem otřásl. „Svatý otec pravděpodobně vycítil, že Leonardo je v hloubi svého srdce kacíř. Říká se, že pitval několik mrtvol, ale bohužel se mu nikdy nic nepodařilo dokázat.“

Johann vrátil knihu k ostatním svazkům. Doufal, že Lahnsteina nenapadne si v ní zalistovat. „Určitě jste nepřišel proto, abyste se mnou diskutoval o Leonardu da Vinci,“ poznamenal.

„To opravdu ne.“ Lahnstein přistoupil o krok blíže a s rukama zkříženýma za zády se podíval z okna. „Jste moudrý muž, doktore, stejně jako já. Proto my dva nemusíme chodit kolem horké kaše. Když jsem biskupovi poradil, aby vás pozval, vedla mě k tomu samozřejmě postranní myšlenka.“ Znenadání se otočil a pohlédl Johannovi přímo do očí. „Chtěl bych, abyste mě doprovodil do Říma.“

Johann v duchu zasténal. Jeho nejhorší předtucha se tedy splnila. Přesto na rtech vyloudil náznak úsměvu. „Copak i papež chce ode mě horoskop? Hezky jeden po druhém, biskup si mě vyžádal jako první.“

„Nežertujte o Jeho Svatosti!“ vyštěkl Lahnstein. „Papeži Lvu X. jde o něco jiného.“ Ztišil hlas. „O něco mnohem většího.“

„Myslím, že přeceňujete mé schopnosti, Vaše Eminence. Jsem prostý astrolog a doktor, na Antikrista se zrovna moc nehodím. To si raději poslužte tím Lutherem. Takže jestli mě obviňujete z kacířství…“

„To jsou hlouposti!“ Lahnstein ho umlčel netrpělivým pohybem ruky. „Kacířství, prosím vás! Papež velmi dobře ví, že nejste v podstatě nic jiného než ubohý podvodník a mastičkář. Avšak zároveň se doslechl, že jste si osvojil takové, no ano…,“ Lahnstein zaváhal, „velmi speciální vědění, kterým se může pochlubit jen málokdo. Jsou to vědomosti, o které má papež eminentní zájem. Považujte toto pozvání za rozhovor mezi stejně smýšlejícími jedinci.“

Johann svraštil čelo. Setkání znenadání nabralo velmi neočekávaný obrat, o kterém nevěděl, jestli se mu zamlouvá. „Jaké vědění?“ zeptal se posléze.

Lahnstein se znovu podíval z okna a na chvíli se odmlčel. Pak potichu pokračoval, přičemž pohledem klouzal po temných lesích za Bamberkem. Venku už mezitím nastala noc.

„Je to vědění muže, který se narodil před dávnými časy,“ vysvětlil Lahnstein. „Velmi mocného a zároveň nepředstavitelně zlého muže. Jmenoval se Gilles de Rais.“

Johanna okamžitě zamrazilo. Zimomřivě se zachvěl, jako by zničehonic propukla zima.

Gilles de Rais…

Copak ta noční můra nikdy neskončí?

„Já… nevím, o čem mluvíte,“ hlesl Johann po chvíli.

„Ale ovšemže víte.“ Lahnstein se k němu znovu otočil a ukázal na Johanna nataženým prstem. Jeho hákovitý nos způsobil, že v příšeří vypadal jako obrovský dravý pták. „Existuje tajemství obestírající Gillese de Raise a vy to tajemství znáte, doktore Fauste! Víme to ze zaručeného zdroje.“ Ukázal k oknu. „To, co provádíte tam venku po celé říši, jakou břečku prodáváte a jak si z prostých lidí děláte blázny, to všechno je Římu lhostejné. Řím má zájem pouze o skutečné tajné vědění, které sdílíte s Gillesem de Raisem. A víte proč?“ Sklonil hlavu a ztišil hlas tak, že sotva slyšitelně šeptal. „Protože vás s ním on sám seznámil.“

„Ale to… to je přece nesmysl!“ rozhořčil se Johann. „Sám víte, že muž, o kterém mluvíte, je už téměř osmdesát let mrtev! Jak by mi tedy mohl něco sdělit?“

„Jste o tom přesvědčen? Že je mrtev? Já bych si tím nebyl tak jistý.“ Lahnstein se pousmál. „Proč najednou taková skromnost, doktore Fauste? Říká se, že kouzelníci jako vy dokážou rozmlouvat s mrtvými. Copak to při svých vystoupeních pořád neopakujete?“

Papežský nuncius pomalu vykročil ke dveřím, zatímco v místnosti se rozprostřely noční stíny. „Sestavte svůj hezký horoskop, doktore, jak si to biskup přeje, a poté mě doprovodíte do Říma. Papež Lev X. se nemůže dočkat, až vás důkladněji pozná. Vás a vaše četné záhady. Chce si s vámi promluvit o Gillesu de Raisovi a jeho tajném vědění, než to udělají jiní mocní muži. Jste žádaný muž, Johanne Georgu Fauste, a to právě v těchto neklidných časech.“ Lahnstein se na prahu ještě jednou k němu otočil.

„Ach ano, abych nezapomněl… Oznámím biskupovi, že vaše práce vás natolik zatěžuje, že nechcete opustit tuto pěknou věžní komnatu. O vaše tělesné blaho bude postaráno, a kdybyste potřeboval něco navíc, vaše služebnictvo vám to zařídí. Jste přece biskupův host. Abyste byl v naprostém bezpečí, bude stát přede dveřmi na stráži Hagen. Bůh vás ochraňuj.“

S těmi slovy papežský vyslanec opustil místnost. Johann zahlédl za dveřmi obrovitého švýcarského žoldáka, který si ho měřil naprosto bezvýrazným pohledem jako brouka.

Poté se petlice zasunula a Johann osaměl.

Zanedlouho po Lahnsteinově odchodu se ho zmocnil třes. Byl mnohem silnější než předtím, takhle intenzivně se dosud nikdy neprojevil. Johann si musel sednout na židli, aby neupadl. Levá paže sebou škubala jako neklidný plaz, na čele mu perlily kapky potu a musel se násilně nutit k tomu, aby klidně dýchal. Měl pocit, že uplynula celá věčnost, zatímco mu myšlenky kmitaly hlavou jako blesky.

Gilles de Rais… Gilles de Rais… Gilles de Rais…

Johann si byl poprvé jistý, že jeho choroba je opravdu kletba. Jak jinak by se dalo vysvětlit, že pouhá zmínka onoho neblahého jména u něho vyvolává záchvat? Nejdřív to byl Tonio del Moravia, jeho někdejší učitel, který se mu vrátil do života – a teď ještě ke všemu Gilles de Rais!

Kdo jsi? Co máš se mnou společného?

Johann dodnes nevěděl, jak Gilles a Tonio spolu souvisejí; byly to dva kamínky do mozaiky, jejíž výsledný obraz mu dosud zůstával utajen. Gilles de Rais byl mocný francouzský rytíř, marnotratný maršál, který před téměř stoletím propadl čarodějnictví a satanismu. Chytal děti jako zajíce a zabíjel je, nejen dvě nebo tři, nýbrž stovky – všechny tyto oběti mu sloužily k tomu, aby při děsivých rituálech přivolával ďábla. De Raisovy činy dodnes strašily jako děsivá vyprávění v hlavách lidí, ačkoli už před mnoha lety skončil na šibenici v Nantes, kde ho popravili jako toho nejbezbožnějšího kacíře a nejhroznějšího vraha, jaký kdy žil. Johann se znovu rozpomněl na Lahnsteinovu nedávnou otázku.

Jste o tom přesvědčen? Že je mrtev? Já bych si tím nebyl tak jistý.

Třes zesílil. Johann se jako záchranného lana chopil několika knih na stole, ale nedokázal je udržet v rukách, takže objemné svazky s lomozem spadly na podlahu. Ani ta díla mu teď nemohla pomoct, protože mu neprozrazovala nic o šíleném rytíři s andělskýma očima, který na něho kdysi hleděl z misky plné krve. Tehdy v Norimberku, když ho chtěl Tonio obětovat, aby tak přivolal jakousi temnou bytost.

Johann zavřel oči a ucítil na čele chladný pot. Ozvalo se třesknutí a praskot. Teprve za chvíli si uvědomil, že leží na podlaze a že to bylo jeho vlastní tělo, které způsobilo ten hluk. Nejspíš se chtěl opřít o stůl a společně s ním, stoličkou a knihami se zhroutil na zem. Otevřel ústa; ze rtů mu kanuly sliny jako psisku nakaženému vzteklinou. Slova dokázal vyhrknout jen zlomkovitě.

„Gilles… Tonio… prokletá… smlouva…“

Johann si vzpomněl na mladého, bystrého chlapíka, který kdysi podal ruku kouzelníkovi. Byl to mladík, který to během života dotáhl ke slávě, vědomostem i bohatství, a nyní, po mnoha letech, za to musí zaplatit.

Není úniku.

S touto poslední myšlenkou se mu zatmělo před očima.

„Co to povídáš?“ Karl zíral na Markétku vytřeštěnýma očima. „Doktor zemře? Jak… jak můžeš…?“

Dívka se chvěla po celém těle a ze všech sil se snažila uklidnit. Uvědomovala si, že ten den jednou musel nastat a že to děsivé tajemství si nemůže navždy ponechat jenom pro sebe.

„Nechci ti nic předstírat, Karle,“ pokračovala a znovu mu stiskla ruku. „Třeba se taky jenom pletu, ale tomu nevěřím, protože jsem to viděla naprosto jasně.“

Karl se zoufale zasmál. „Co to znamená, ,žes to viděla‘? To jako ve snu? Já na sny nevěřím, jsem si jistý, že nejsou nic jiného než přeludy.“

„Viděla jsem to v jeho ruce. Rozumíš?“

„Chceš tím říct, že… že umíš z rukou vyčíst, jestli ten člověk zemře?“ Karl zpopelavěl v obličeji. „Já… vždycky jsem si myslel, že je to jenom hokuspokus. Lidem se zkrátka namluví to, co chtějí slyšet. A vůbec, vždyť tys už dlouhé roky nikomu z ruky nečetla!“

Markétka si povzdechla. „Právě proto, že někdy je to tak strašlivé.“

To temné tajemství v sobě nosila už dlouhé roky. Před pár lety ji Faust uvedl do chiromantie, umění číst z ruky. Dlouhá rozvětvená čára života, která končí u zápěstí, záhadná čára osudu, čára srdce, Venušin vrch, takzvaná opičí rýha… Zpočátku ji to nesmírně bavilo, avšak jednoho dne, před třemi zimami, se něco stalo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mistr.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.