Robert Waisman a Susan McClellandová

Chlapec z Buchenwaldu

Brána/Euromedia Group

Robbie Waisman and Susan McClelland

THE BOY FROM BUCHENWALD

Copyright © Robert Waisman and Susan McClelland 2021

All rights reserved

Translation © Hana Antonínová, 2021

ISBN 978-80-242-7295-5

První fotografie Romka Wajsmana po osvobození koncentračního tábora Buchenwald vznikla přibližně v červnu 1945 v Écouis ve Francii.

Chlapci z Buchenwaldu ve Francii.

Úvod

„Vyslovím její jméno a stará bolest se vrátí. Zapomenout na ni, říkáš? Jak můžeš zapomenout na živou lidskou bytost?“

Šolom Alejchem

Vzpomínám na to, odkud jsem přišel.

Skarżysko-Kamienna leží v jižní části středního Polska v údolí řeky Kamienna. Kdybyste nakreslili kružnici kolem Varšavy, Lublinu, Krakova a Lodže, město Skarżysko-Kamienna najdete téměř v jejím středu. A přesně tak toto sídlo vzniklo: bylo vybudováno kolem železniční stanice, která spojuje tato města. Skarżysko-Kamienna je sice menší město, ale proslulo díky svému průmyslu, zejména zbrojovce (Państwowa Fabryka Amunicji), která v roce 1939 zaměstnávala více než 4000 z 19 000 obyvatel. Když nacisté v září 1939 vtrhli do Polska, továrnu obsadili a předali ji jednomu německému výrobci, jenž ji přejmenoval na Hugo Schneider Aktiengesellschaft Metallwarenfabrik (HASAG). Mnozí polští dělníci byli propuštěni a Židé museli vyrábět munici pro wehrmacht, aniž by za to dostávali jakýkoli plat.

Židé žili v Polsku více než tisíc let – v některých obdobích bývali relativně svobodní, jindy byli pronásledováni. Na začátku druhé světové války mělo Polsko nejpočetnější židovskou populaci ze všech zemí na světě. Ve Skarżysku-Kamienné žilo asi 2500 Židů. Naše židovská komunita se označovala jako štetl. V celém Polsku žily v mnoha štetlech více než tři miliony Židů. Nejvíce se jich nacházelo ve Varšavě.

Můj táta koupil náš dům na ulici Třetího května neboli Maja Trzeciego na začátku dvacátých let 20. století. V té době byli Židé v Polsku přijímáni vcelku dobře a žili klidně. Za vlády premiéra Józefa Piłsudského měli Židé občanská práva. Směli vlastnit půdu, mohli podnikat a působit v politice, v armádě i na univerzitách. Skarżysko-Kamienna v prvních desetiletích 20. století vzkvétalo a přitahovalo mnoho židovských přistěhovalců včetně mého táty, který přišel z Ruska. První synagoga v našem městě byla postavena v roce 1910. O několik let později vznikl židovský hřbitov. Jenže Józef Piłsudski v roce 1935 zemřel. Věci se změnily a už nikdy nebyly stejné jako dříve.

V době, kdy jsem žil v Polsku, jsem se o tohle ale nestaral. Skarżysko-Kamienna pro mě znamenalo lesy a zpěv ptáků; vítr, který z našeho komína unášel horký kouř; ohniště a vůni mámina boršče a hovězího hrudí.

Táta byl krejčí a kloboučník. Vyráběl klobouky, většinou ty černé, jimž se říkalo štrajml – tedy kožešinové s širokým lemem, jaké nosili židovští muži –, ale i běžné klobouky do města. Šil také pánské obleky.

Tatínek se jmenoval Chil. Měl široký obličej a silná ramena a byl vysoký asi metr osmdesát – stejně jako můj bratr Chajim, který měl v roce 1939 dvaadvacet let, a bratr Moše, jemuž bylo sedmnáct. Měl jsem ještě další dva bratry, patnáctiletého Motla a dvanáctiletého Abrama, a ti je pomalu dorůstali. Sestra Ráchel byla o osm let starší než já a říkali jsme jí Lea.

Táta byl sice hřmotný chlapík, ale mluvil potichu. Všichni ho měli rádi. Chodívali k nám místní stařešinové i návštěvníci, kteří přijížděli do města, a poslouchali, jak táta předčítá z Tóry nebo vypráví příběhy, třeba o mlékaři jménem Tovje. Ptali se ho, když si nevěděli rady s politikou, náboženstvím nebo filozofií. Táta miloval mámu, jmenovala se Rivka. Držel ji za ruku, když se procházeli kolem řeky, zatímco já jsem pobíhal kolem, chytal motýly a v létě skákal přes kameny v řece. V zimě jsem bruslil na zamrzlé hladině a viděl, jak se máma s tátou pořád drží za ruce, ale ještě k tomu se k sobě tisknou pod pletenou šálou, kterou mají přehozenou přes ramena.

Máma, táta a Skarżysko-Kamienna pro mě znamenali lásku, smích a dobrotu.

Já jsem byl v rodině nejmladší. Narodil jsem se 2. února 1931. Náš dům byl malý, dřevěný a s šindelovou střechou. O postel v ložnici jsem se dělil se dvěma bratry.

Večer mě uspávalo maminčino tiché prozpěvování a zvuky nesoucí se z kuchyně, ale v noci mě často probudilo tátovo chrápání.

Bratři byli silní, při fotbalu a v závodech v přespolním běhu předběhli všechny kluky z města. Dva nejstarší bratři byli také pohlední – natolik, že z nich všechna děvčata obrazně řečeno omdlévala. Všímal jsem si toho a rozuměl jsem tomu, ačkoli jsem byl ještě dítě. Když kolem dívek prošel některý z bratrů, červenaly se, rozpačitě se vrtěly a nakláněly hlavu na stranu. Byl jsem tak pyšný na svou rodinu. Věděl jsem, že až vyrostu, budu stejný jako bratři, hlavně jako Moše, jenž se přihlásil na univerzitu a chtěl se stát inženýrem. Rád se probíral v drátech a vyráběl rádio, které podle něj chytí vysílání až z Ameriky. Také jsem chtěl být inženýr.

Máma pro mě vždycky měla na kamnech hrnec slepičí polévky a dostal jsem ji pokaždé, když jsem se vrátil od svých povinností. Pomáhal jsem tátovi: zametal jsem ústřižky látek rozházené po zemi v jeho dílně a držel jsem mu plátěný metr a další pomůcky, když bral míru zákazníkům. Z dřevníku jsem nosil do kuchyně dříví, jež naštípali bratři. Sbíral jsem v lese klestí a zametal cestičku, která vedla od našeho domu k hlavní ulici. Na náměstí bylo kino, kam jsem chodil ze všeho nejraději.

Večeře u nás doma byly skvělé. Moje rodina a různí hosté sedávali u dlouhého dubového stolu, který vyrobil tatínek, a upíjeli víno ze sklenic, jež maminka používala jen při těchto příležitostech. Jakmile se hovor stočil na politické události, ženy nechaly muže a mé bratry o samotě. Naše židovská obec byla velmi konzervativní.  V synagoze sedávaly ženy na balkoně a muži bývali dole.

Moc rád vzpomínám na to, jak se můj nejstarší bratr Chajim oženil s Goldou, tou nejkrásnější dívkou, jakou jsem kdy viděl. Měla černé vlnité vlasy a jeden prstýnek vlasů jí visel do čela jako obrácený otazník. Měla útlé a jemné ruce, zpívala lidové písně v jidiš a tančila po pokoji nebo vyprávěla příběhy. Připomínala mi labuť. Byl jsem do ní zamilovaný. Chtěl jsem ji pro sebe, a dokonce jsem se ptal táty, jestli může být Golda moje nevěsta, až bude jednoho dne šadchen, dohazovač, domlouvat moji svatbu. Ale byl jsem ještě dítě, zatímco Chajim byl už muž. Skončil povinnou dvouletou službu v polské armádě a sloužil dál jako důstojník, ale kromě toho dělal různé příležitostné práce – stavěl ploty a opravoval domy. Táta mi řekl, že Chajim může Goldě nabídnout více než já. Vzdychl jsem si a polkl slzy, ale nakonec jsem byl rád, že Golda bude vždycky součástí mého života jako Chajimova žena.

Na jejich svatbě jsem jedl a jedl – chalu (nekvašený chléb), rybí knedlíčky, zelné závitky, dušené kuřecí maso. Potom jsem tančil tanec hora, kolem dokola, odpočinul jsem si, znovu jsem jedl, únavou jsem usnul u stolu a hlava mi klesla do mísy slazeného ovoce se smetanou. Když jsem se probudil se slepenými vlasy, všichni tančili vzadu na zahradě. Vyskočil jsem a připojil se k nim.

Podíval jsem se na oblohu a zdálo se mi, že hvězdy tančí s námi.

***

V letech 1939 až 1945 jsem na to všechno zapomněl. A když jsem se konečně rozpomněl, byly to jen úlomky, střípky a kousky, jako ústřižky látek, které máma shromažďovala a šila z nich přikrývky.

Dne 1. září 1939 vpadla do Polska německá armáda na příkaz německého führera Adolfa Hitlera a jeho nacistické strany. K obsazení celé země potřeboval wehrmacht jen něco málo přes měsíc.

Nacisté připravili nás Židy o všechna občanská práva.

V roce 1941 jsme museli opustit dům a přestěhovat se do židovské čtvrti, kterou většina lidí znala jako ghetto. Skarżysko-Kamienna se stalo naprostým opakem lásky. Obklopila nás temnota a já jsem zapomněl, odkud vlastně pocházím.

Ukrýval jsem se, zamkl jsem se do nějakého sklepení ve svém nitru. Myslím, že jsem musel.

Můj dobrý přítel dr. Robert Krell, psychiatr v penzi, byl během holocaustu jedním z ukrývaných židovských dětí. Jednou mi řekl: „Když člověk bojuje o přežití, myslíš, že si může dovolit nějaké vzpomínky?“

Několik let svého dětství jsem žil z minuty na minutu a nevěděl, jestli mě dozorce stojící opodál zabije, nebo ne. Nevěděl jsem, kde seženu příští sousto, pokud je tedy vůbec seženu. Nevěděl jsem, komu můžu věřit, a kdo bude naopak ten člověk, který mě zradí. Tolikrát jsem měl umřít a pokaždé jsem jen o vlásek unikl osudu, jaký potkal tolik jiných.

Poprvé jsem se rozhodl vyprávět svůj příběh v roce 1984, když člověk jménem James Keegstra, učitel z kanadské Alberty, řekl studentům, že to, co jsem prožil, ta strašná doba v dějinách lidstva, jíž se říká holocaust – Židé jej označují hebrejským slovem šoa –, se vlastně vůbec nestala.

V letech 1939 až 1945 zabili Němci asi šest milionů z více než devíti milionů Židů, kteří v té době žili v Evropě. Půl druhého milionu z nich byly děti. Židé často umírali barbarským a krutým způsobem, v plynových komorách a při nelidských lékařských experimentech. Nacisté nás mučili a hromadně vraždili. Roku 1945 se dožila pouhá desetina ze všech polských Židů. Někteří zemřeli tak, že se dobrovolně vrhli do elektrických drátů obklopujících tábory, kde byli vězněni. Vzdali se.

Já jsem tam byl. Jako dítě jsem přežil holocaust.

Byl jsem většinou dělník, otrok ve zbrojovce, a vyráběl jsem zbraně pro německou armádu. Jakmile se válka obrátila proti Němcům, odvezli nás v dobytčím vagonu z Polska do Německa. Skončil jsem v koncentračním táboře Buchenwald nedaleko Výmaru. Jedenáctého dubna 1945 přišla americká armáda a osvobodila nás. Nebyl jsem tam sám. Mezi jednadvaceti tisíci přeživších vězňů bylo asi tisíc chlapců v mém věku.

Začal jsem o tom mluvit, zpočátku tiše a váhavě. Později jsem získal sebedůvěru a hovořil jsem do médií v Severní Americe, potom v Evropě a nakonec v Austrálii. Diskutoval jsem dokonce i v Německu.

Při tom všem se stala jedna zajímavá věc. Všiml jsem si, že holocaust není to jediné, o čem potřebuji mluvit.

Pomalu, stejně jako maminka splétala jemné nitky při vyšívání, jsem si začal uvědomovat, že v sobě nosím ještě jeden příběh. A odpusťte mi. V době, kdy vyprávím tento příběh své spoluautorce Susan McClellandové, je mi osmdesát devět let. Možná někdy popletu časovou posloupnost nebo spojím dvě postavy do jedné. Ale hlavní myšlenky, náš přerod a to, jak jsme my chlapci nejprve všechno ztratili a potom znovu našli smysl života, to všechno je pravda. Jak jsme dokázali pokračovat? Mnozí z nás později vedli výjimečný život jako lékaři, právníci, duchovní vůdcové, profesoři, učitelé, rodiče, milující manželé a zbožňující dědečkové. Nutno podotknout, že ne všichni. Někteří zemřeli mladí a někteří se těžce potýkali s tělesnými i psychickými potížemi. Ale většina buchenwaldských chlapců prožila nesmírně naplňující život. Nacházel se mezi námi i Elie Wiesel, jenž v roce 1986 obdržel Nobelovu cenu za mír. Byl jedním z nás, buchenwaldských chlapců, jak nás pojmenovali novináři.

V koncentračních táborech, kterým jsme říkali „tábory smrti“, muži v noci šeptali: „Jestli někdo z vás přežije, musíte vyprávět o tom, co se tady stalo. Svět nesmí nikdy zapomenout. To, co se tady děje, už se nesmí nikdy opakovat.“

Ještě na něco nesmíme zapomenout: že láska je silnější než nenávist.

Zjistil jsem také, že láska nás dovede domů.

1

„Bude se tam setkávat divá sběř s hyenami a běsové budou na sebe pokřikovat. Bude si tam hovět upír a najde si odpočinek.“

Izajáš 34, 14

Muž na sobě měl dokonale čistý dlouhý kabát s měděnými knoflíky, červenou svastikou a vyznamenáními; to vše vypovídalo o jeho vysokém postavení v Schutzstaffel (SS), ozbrojené složce německé nacistické strany. Mhouřil jasně modré oči, vraštil čelo a ukazoval na mě.

Pochodoval jsem s ostatními muži do zbrojovky v polském městě Skarżysko-Kamienna. Továrna se jmenovala Hugo Schneider Aktiengesellschaft Metallwarenfabrik, ale všichni jí říkali HASAG.

Pracoval jsem tam, stejně jako tisíce dalších Židů. Všichni jsme byli otroci. Nikdo z nás nedostával mzdu. Mým úkolem bylo otiskovat iniciály FES na dělostřelecké granáty pro wehrmacht, německou nacistickou armádu. Během každé dvanáctihodinové směny jsem dokázal označit 3200 dělových střel. Pracoval jsem šest dní v týdnu. Když jsem se ocitl v závodu HASAG, měl jsem jedenáct let. Bylo to v roce 1942. Několik prvních měsíců jsem pracoval tak těžce a měl jsem tak rozedřenou kůži na rukou, že jsem krvácel. Ale věděl jsem, že kdybych přestal, zastřelili by mě. Viděl jsem, že nacisté a vojáci z jiných „spřátelených“ armád to dělali. Pracoval jsem dál a z mých zranění se staly mozoly tvrdé jako kůže na botách.

Obvykle jsem chodil na ranní směnu, která začínala v sedm hodin. Ale jednou za několik týdnů jsem musel nastoupit i na noční směnu.

Přicházel jsem na směnu s ostatními muži a při chůzi jsem zvedal kolena, abych esesmanům ukázal, že jsem zdravý. Ale jeden Němec na mě stejně mávl, abych vystoupil z řady. Křičel raus, to znamená německy „ven“. Němčina se vlastně moc nelišila od jazyka jidiš, kterým jsme mluvili doma. Když jsem začal pracovat v továrně HASAG, znal jsem pár německých slov. Koncem války jsem mluvil německy docela plynně.

Polknul jsem knedlík, jenž se mi udělal v krku, a udělal jsem, co mi esesman nařídil. Přistoupil ke mně tak blízko, že jsem na tváři cítil jeho nepříjemně horký dech. Když se ke mně sklonil a znovu zařval „Raus!“, poznal jsem, že snídal vejce s cibulí. Potom mě obrátil a zabořil mi pažbu své pušky mezi lopatky.

„Běž,“ nařídil mi.

Pevně jsem zavřel oči a přesně věděl, kam mě vede: k náklaďáku před hlavní branou, odkud se šlo k barákům, kam zavírali otroky, když nemohli pracovat.

Věděl jsem také, proč mě vybral. Už asi čtrnáct dní mnou lomcovaly horečky a zimnice – byl to břišní tyfus. Když jsem ležel v horečce, myslím, že jeden z tátových kamarádů, košer řezník, mě schoval pod slámu a nosil mi vodu. Litevští strážní, kteří pracovali pro nacisty, přicházeli v sedm ráno a v sedm večer, kdy se střídala denní a noční směna. Dohlíželi na to, aby se v baráku nikdo neschovával. Nějak se stalo, že mě nenašli.

Jakmile jsme se přiblížili k náklaďáku, otevřel jsem oči. „Ještě jeden,“ vyštěkl esesman směrem k mužům hlídajícím auto.

Potom mi přikázal, abych vylezl na nákladní plošinu, kde už sedělo asi dvacet na kost vyhublých a promodralých mužů se strupy na obličeji od různých nemocí, které byly všudypřítomné stejně jako řeka Kamienna protékající naším městem.

Někteří muži úplně zežloutli; byli to ti, kteří pracovali s kyselinou pikrovou, silně toxickou a explozivní chemikálií. V kontaktu s ní dělníkům zežloutla kůže i oči a nakonec jim přestaly fungovat ledviny.

Věděl jsem, že nás odvezou do lesa a tam zastřelí. Nejdříve si ale budeme muset vykopat hroby.

„Další krysa,“ zaslechl jsem jednoho z dozorců.

„Potrava pro červy.“

Třásl jsem se strachem. Cítil jsem, jak mi po noze stéká moč.

Věděl jsem, že riskuji, když se vracím do práce, i když jsem ještě bledý a pohybuji se pomalu. Ale neměl jsem na vybranou. Kdybych tam nešel, brzy by si všimli mé nepřítomnosti.

Když se mnou v továrně HASAG pracoval můj bratr Abram, vždycky mě před ranním nástupem štípal do tváří, abych vypadal zdravě, a do bot mi dával lepenku, abych vypadal vyšší a starší. Nacisté vlastně nechtěli, aby děti pracovaly, a mnohé z nich posílali někam pryč, pravděpodobně na smrt.

Seděl jsem na nákladní plošině auta úplně vzadu a hleděl jsem ven. Nejprve na baráky – dlouhé a tmavé – a potom na oblohu nad nimi. Mraky na nebi plynuly jako kouř. Sledoval jsem jeden z nich, který se pohyboval rychleji než ostatní. Vypadal jako ostrov v rozbouřeném moři. A najednou jsem se přestal třást; chvění ustalo.

Viděl jsem světlo, vypadalo jako sluneční paprsky, ale když o tom teď zpětně přemýšlím, toho dne slunce vůbec nesvítilo.

Potom jsem cítil, že mě ovinulo něco jako měkká přikrývka. Obklopil mě klid a světlo, jaké jsem nepocítil v posledních třech letech od chvíle, kdy Němci vtrhli do Polska a obsadili je.

Zakrátko jsem měl zemřít, ale najednou na tom nezáleželo.

Vybavily se mi vzpomínky, na které jsem nepomyslel od svého nástupu do továrny HASAG: jak mi maminka zpívala písničku Můj štetl Belz, jak mě tatínek v synagoze ovinul svým modlitebním pláštěm neboli talitem, jak jsem hrál fotbal se staršími bratry. Dokonce jsem slyšel i hlas své sestry Ley, který mi říkal, že se zase sejdeme.

Ten oblak připomínající ostrov se změnil do podoby křídel, vypadal jako křídla jednoho z andělů. Azrael, vyslovil jsem téměř neslyšně. Cítil jsem, že mě vzal za ruku Azrael, jenž odnáší duše do nebe.

Zaplavily mě vzpomínky na lásku a já věděl, že láska se mnou půjde, kamkoli se vydám.

Už jsem nelpěl na životě.

Slyšel jsem tajemné zvuky větrné zvonkohry, dokonce i sborový zpěv.

Vydechl jsem a věděl jsem, že můj dech mě opouští.

Byl jsem v takovém úžasu a ohromení, že jsem zpočátku ani necítil, jak mě nějaká silná ruka uchopila za límec kabátu.

Někdo mě zvedl a sundal z nákladního auta.

Němec, který často chodíval do továrny HASAG dohlížet na židovské otroky – a já jsem si byl jistý, že mezi nacisty měl vysoké postavení, protože Němci se vždy postavili do pozoru, srazili paty, salutovali a zvolali Heil Hitler, když prošel kolem –, mě vynesl z auta. Vždycky mě ukazoval Němcům, kteří přijeli z Německa navštívit továrnu, a upozorňoval na to, jak rychle a výkonně pracuji. Křičel na esesmana s puškou, že jsem cenný pracovník a že pracuji rychleji než dva dospělí muži dohromady. Potřeboval jsem nějaký čas na uzdravení. Měl jsem být zachráněn.

Tichá hudba zmlkla a maminka s tatínkem se ztratili.

Zmizel i Azrael. Obloha byla temně šedá a skrápěla kraj deštěm.

2

7. června 1945

„Chceme zůstat věrní našim mrtvým.“

Elie Wiesel

Joe Dziubek z polské Lodže píše na boční stěnu vagonu: „Kde jsou naši rodiče? Sirotci z Buchenwaldu.“

Vlak náhle zastavil, a to mě probudilo.

Protřel jsem si oči a vyhlédl z okna. Na obloze pluly mraky mezi slunečními paprsky a vrhaly dlouhé stíny na něco, co vypadalo jako nekonečné lány pšenice. Moje levá ruka, kterou jsem měl zasunutou pod nohou, byla celá zdřevěnělá. Třepal jsem s ní, dokud jsem ji nezačal cítit, a potom jsem se natáhl a pootočil okenní kličkou. Naproti mě seděl Abram Chapnik, jemuž jsem říkal Abe. Vyskočil a společně jsme se vyklonili z okna, abychom se nadechli čerstvého francouzského vzduchu.

Oba jsme byli zticha a naslouchali rannímu cvrlikání vrabců a bučení krav.

Zavřel jsem oči a obrátil tvář k obloze.

„Podívej,“ zakřičel Abe. „Hej, podívej se!“ Prudce mě kopl do kotníku.

„Jauvajs,“ vykřikl jsem a rychle otevřel oči.

Instinktivně jsem sevřel pěsti a byl jsem připraven ho praštit.

***

Naposledy jsem ho udeřil ještě v koncentračním táboře Buchenwald, zrovna když po špičkách přicházelo jaro. Nad námi se ozývalo hučení letadel. „Americká vojenská letadla,“ zašeptal Jakov Nikiforov, kterému říkali také Jakov Goftman. Byl to urostlý muž, vystupoval v Moskevském cirkusu nebo v moskevském Velkém divadle – nikdy jsem přesně nevěděl, ve kterém z nich. Abeho a mě vzal pod svou ochranu. Předešlého dne nám řekl: „Američani jsou blízko a shazují bomby na Výmar.“ Vyprávěl nám, že někteří členové podzemního hnutí v Buchenwaldu vylezli na střechu baráků uprostřed tábora a bílými talíři ukradenými nacistům signalizovali SOS, aby americké piloty upozornili, že nás nemají bombardovat.

Asi osm kilometrů vzdálený Výmar byl těžce zasažen. Buchenwaldští vězni byli po nočních amerických náletech posláni do města odklízet sutiny, jež se kupily na ulicích. Všichni tam chtěli jít, protože výmarští obyvatelé jim často dávali jídlo. Abe a já jsme šli uklízet několikrát. Poprvé mi nějaká německá žena dala půl bochníku chleba, podruhé jsme s Abem dostali kus sýra a láhev mléka.

Jakov byl velký jako obr a nosil zakroucený knír. Vyprávěl nám o táboře a o politických vězních, jako byl Wilhelm Hamman. Hamman byl Blockleiter, velitel 8. bloku, našeho baráku. Abe a já jsme mu říkali Vysoký Willy, přestože nebyl vůbec vysoký. Vysoký Willy byl učitel, člen německé komunistické strany, městský radní a později také poslanec parlamentu spolkové země Hesensko. Vůdce nacistické strany Adolf Hitler byl fašista a diktátor. Jakov řekl mně a Abemu, že komunisté jsou přesvědčení, že všichni lidé jsou si rovni. Komunismus byl pravým opakem fašismu. Vysoký Willy byl stejně jako mnoho jiných komunistů uvězněn už v roce 1933, kdy se v Německu chopili moci nacisté.

Té noci, kdy americká letadla zahájila bombardování, začal Abe napodobovat zvuky letadel a potom i výbuchů. Všechny děti i muži v našem baráku byli zticha, až na Abeho.

Jakov na něj zasyčel, aby přestal.

Barák číslo osm stál blízko hlavní brány koncentračního tábora Buchenwald. Opodál byly nacistické hlídky a budovy, kde spali příslušníci SS. Všichni jsme věděli, že válka se chýlí ke konci. Německo prohrávalo. Komunisté z tábora měli přístup k informacím a Jakov nám řekl, že spojenecké armády Velké Británie, Spojených států a mnoha dalších zemí tlučou na německá vrata od západu a ruská Rudá armáda se blíží z východu.

Všichni vězni v táboře se chovali vzorně, protože na sebe nechtěli upoutat pozornost. Nacisté už věděli, že prohrají, mohli by se nám chtít proto pomstít a všechny nás zabít. Mohli by po celém táboře nastražit dynamit nebo nás poslat na pochod bez zastávek, dokud nám nohy nevypovědí službu a dokud nepadneme mrtví k zemi. Šířily se také zvěsti, že nacisté označili některé vlastní bombardéry luftwaffe jako americká letadla. Až bude naprosto jasné, že válka je u konce, tato letadla budou bombardovat Buchenwald, aby se celý svět domníval, že Američané zabili nevinné lidi.

Jenže Abe nepřestal vydávat zvuky jako letadlo a všechny nás ohrožoval. Jakmile začal být hlasitější, praštil jsem ho přes oko a potom jsem mu dal ještě jednu ránu do nosu.

***

A ve vlaku jsem ho majznul podruhé.

„Dej mi pokoj,“ vyštěkl jsem a třel jsem si bolavý kotník.

Abe naklonil hlavu a zamrkal svými dlouhými řasami, které rámovaly čokoládově hnědé oči s maličko svěšenými víčky, díky nimž vypadal pořád posmutněle.

„Na co se mám podívat?“ řekl jsem s povzdechem a povolil jsem pěsti.

Abe se vyklonil z okna a ukázal na trať. Mířila k nám skupina mužů. Ve vzduchu se vznášel dým z jejich cigaret. Měli modročerné barety. Když se přiblížili, viděl jsem jejich větrem ošlehané tváře a vybledlé oblečení. Ti muži byli rolníci a mluvili spolu řečí, kterou jsem ještě nikdy neslyšel. „Francouzština,“ řekl Abe, jako by mi četl myšlenky. „To jsou Francouzi.“

Muži ukazovali směrem k vlaku. Jeden Francouz s ostře řezanými rysy a vysokými lícními kostmi zachytil můj pohled. Měl zarudlý obličej a planoucí zrak. Vychrlil směrem ke mně slova, jimž jsem nerozuměl. Zalapal jsem po dechu a najednou jsem pocítil bolest v plících. Cítil jsem, že omdlím. Obrátil jsem se, abych se zorientoval, a zdálo se mi, že stěny vagonu se kolem mě otáčejí.

Už jsem necítil vůni venkova, ale lidské výkaly a hnilobný pach těl, krve a zvratků. Neseděl jsem ve vlaku do Francie, ale jel jsem z polského města Čenstochová do Německa. Spolu se stovkami dalších Židů jsem se tísnil v dobytčím vagonu. Dřevěné vagony neměly žádná sedadla, podlahovou krytinu, izolaci ani topení. Byli jsme namačkáni tak těsně, že jsme se nemohli ani pohnout, natožpak si sednout.

Neměli jsme jídlo ani vodu – někdy třeba i několik dní. Když vlak zastavil, což se stávalo často, aby mohly projet vlaky s municí a válečnými dodávkami, ozbrojení strážní otevřeli dveře vagonu a požadovali, abychom odstranili těla mrtvých. Starší muži odříkávali modlitbu za mrtvé, když jim podávali nehybná těla – nikdo jim nezatlačil oči, jak velí židovský zvyk –, a všichni jsme se mohli trochu nadechnout, protože jsme měli více prostoru.

„Seber se,“ křičel na mě teď Abe. Cítil jsem, jak mě pleská po tvářích. Rozkašlal jsem se a potom jsem se několikrát zhluboka nadechl. Uvědomil jsem si, že jsem na chvíli omdlel a možná jsem přestal dýchat. Se zavřenýma očima jsem poslepu nahmatal Abeho ruku a silně jsem ji stiskl. Abe mi do ucha zašeptal modlitbu v jidiš: „Bože, náš Pane, Bože všehomíru. Poslyš naši modlitbu a vyslyš nás…“

Už jsem byl skoro klidný a chystal jsem se otevřít oči, když vtom jsem uslyšel bušení do bočních stěn vagonu. Vyhlédl jsem z okna a viděl jsem, že Francouzi po nás házejí kamení. Jeden kámen velikosti husího vejce vletěl otevřeným oknem dovnitř a odrazil se od vzdálenější stěny. Rychle jsem se zabořil zpátky do sedadla a přitáhl jsem si nohy k hrudi. Zacpal jsem si uši, abych nic neslyšel.

Zatahal jsem Abeho za košili, abych mu naznačil, že si má sednout.

„Nech toho,“ odsekl. „Francouzi jenom nevědí, kdo jsme – kvůli tomu, jak jsme oblečení. To bude v pořádku.“

Poklepal jsem na svou košili a šortky. Jakmile do Buchenwaldu přišli Američané, někteří z nich požádali komunisty z tábora, aby pro nás chlapce našli nové oblečení. Bylo nás skoro tisíc a všichni jsme nosili pruhované mundúry plné vší, které mohly přenášet tyfus a jiné choroby. Někdo objevil skladiště plné stejnokrojů, bot a holínek určených pro nacistickou mládež. Těch stejnokrojů nebylo dost pro všechny, ale mnozí z nás včetně mě vyměnili pruhovaný mundúr – jenž předtím patřil někomu, kdo už zemřel – za oblečení, které kdysi patřilo vrahům.

„Dívej se,“ zavolal Abe hlasitým šeptem. „Musíš se dívat.“

Pomalu jsem se přiblížil k oknu. Dva buchenwaldští chlapci a rabín Robert Marcus, jenž sloužil jako kaplan v americké armádě a doprovázel nás, mluvili s Francouzi. „Romku, nehrozí nám nebezpečí,“ řekl Abe. „Francouzi se nás bojí víc než my jich. Nenávidí nacisty. Rabín jim vysvětluje, kdo jsme.“

Uklidnil jsem se a poslouchal, jak se ve vlaku rozhostil klid. Francouzština zněla jako plynoucí řeka, kterou občas zčeří vlnka podobná crescendu v symfonii.

Jakmile jsem se znovu posadil, vešel do našeho vagonu nějaký starší chlapec. Byl malý, ale ne tak podsaditý jako Abe, a měl kostnatá a odřená kolena. Posadil se na sedadlo vedle mě, a aniž bych se ho ptal, začal mi vysvětlovat to, co mi právě řekl Abe. Podle nářečí jsem usuzoval, že je z Krakova nebo z Lodže. Mohlo mu být tak šestnáct, ale těžko říct.

Abe mě znovu zatahal za rukáv. Spolu s tím novým chlapcem jsme se všichni dívali, jak se Francouzi rozesmáli a podali chlapcům i rabínovi ruku. Francouzky s pletenými košíky plnými jídla se na nás usmály a vykročily k vlaku. Vlak měl osm nebo devět vagonů a vezl celkem 427 buchenwaldských chlapců. Později jsem se dozvěděl, že o náš odjezd z Buchenwaldu se postarala dobročinná organizace, která se jmenovala Œuvre de Secours aux Enfants a všichni ji označovali prostě jako OSE. My jsme jeli do Francie, ale jiná a menší skupina ve druhém vlaku mířila do Švýcarska. V našem vlaku cestovali ti nejmladší chlapci z Buchenwaldu. Všichni jsme natahovali ruce po láhvích kozího a kravského mléka, chlebových tyčinkách a jablkách či hruškách, jež nám ženy podávaly.

Po chvíli se vlak dal opět do pohybu a nedaleko města Mety v severovýchodní Francii odbočil na vedlejší kolej. Rabín Marcus procházel vlakem a vysvětloval, že tam kvůli své bezpečnosti strávíme noc, dokud se Francouzi nepřesvědčí o tom, že skutečně nejsme nacisté.

Během noci někteří chlapci použili bílou barvu, kterou jim dal jeden místní rolník, a napsali na boční stěnu vlaku francouzsky, anglicky a jidiš:

Přežili jsme Buchenwald.

Kde jsou naši rodiče?

Jsme sirotci z Buchenwaldu.

3

Chlapci přijeli do Francie v uniformách nacistické mládeže Hitlerjugend.

Druhá řada, zprava doleva: Salek Finkelsztein, Abe, Robbie. První řada: druhý zprava Lulek (Jisra’el Me’ir Lau), který se stal vrchním rabínem aškenázských Židů.

Vlak projížděl Francií a ten nový chlapec se mně a Abemu představil jako Salek Rothschilde. Řekl, že mu je šestnáct, alespoň si to tedy myslel. Stejně jako většina z nás vůbec nesledoval čas. Salek byl hubený výrostek a zdálo se, že při chůzi se mu kolena třou o sebe.

Dokud nepřišli Američané, Abe ani já jsme nevěděli, že mimo naše obydlí byli v Buchenwaldu ještě další chlapci. Nacházeli se v bloku číslo 66, jemuž se říkalo Kinderblock.Byl ukrytý hluboko v táboře, který vypadal jako velké město. Napadá mě, že větší město jsem vlastně do té doby neviděl. Abe a já jsme až do osvobození nevěděli, jak je vlastně Buchenwald rozlehlý. Po osvobození jsme tam bloumali asi týden a stejně jako všichni ostatní jsme se potulovali v bludišti budov. Když jsme byli unavení, uložili jsme se ke spánku. Tenkrát jsem zjistil, že tam byly stovky chlapců jako já. Ale Saleka jsem tam nepotkal.

Ráno se vrátily francouzské ženy a ke snídani nám přinesly broskve, chleba a kostkový cukr. Během jídla začalo být jasné, že Salek je rozumbrada: s plnou pusou vykládal o různých francouzských odbojových hnutích, díky kterým se Spojenci mohli vylodit na pevnině, osvobodit Francii od německých okupantů a nakonec nacisty úplně svrhnout. Němci okupovali Francii v letech 1940 až 1944, nahradili francouzské vlajky nacistickými hákovými kříži a uvalili přísná omezení na tisk i rozhlas. Stejně jako Poláci, také Francouzi museli vystačit s potravinovými příděly. Mnozí měli hlad. Ale Salek nám vysvětlil, že Francie měla silné podzemní hnutí odporu.

„Vsadím se, že ti sedláci, co si mysleli, že jsme nacisti, patří k partyzánům,“ vykládal Salek a prskal si na košili drobky chleba. „Na venkově bylo hodně partyzánů, venkované vyhazovali mosty do povětří, zastavovali německé tanky a motorky. A tak.“

Přestal jsem Saleka vnímat – hlavně proto, že jsem byl unavený. Po příchodu Američanů bylo hodně z nás nemocných, měli jsme neštovice, spalničky a další choroby. Já jsem podruhé chytil tyfus, ale tentokrát mě ošetřovali lékaři a sestry ze 120. evakuační nemocnice a bývalí vězni z tábora, kteří měli zdravotnický výcvik. V nemocnici zřízené v táboře jsem měl čisté přikrývky, čerstvou studenou vodu na pití, mýdlo a léky proti horečce a vyrážce. Ale i po vyléčení jsem byl pořád unavený, každý den jsem prospal několik hodin a spal jsem také celou noc. Zanedlouho jsem upadl do neklidného spánku a občas jsem se budil, když se vlak kymácel při jízdě v zatáčkách. Ve chvílích mezi spánkem a bděním ke mně dolehly zvuky hádky. Většinou jsem zaslechl jen útržky slov, někdy polských nebo jidiš, jindy jsem rozeznal i jiné jazyky, které jsem pochytil v táboře: maďarštinu, ruštinu, litevštinu a ukrajinštinu.

Rozumíte, my chlapci jsme nepoznali, že válka skončila. Jakmile jsme byli volní a zbavili jsme se nemocí, začala naše válka a my jsme se začali hádat a přít.

Když jsem pracoval ve zbrojovce HASAG, židovští muži nám v noci kladli na srdce, že kdokoli z nás přežije, musí vyprávět náš příběh, příběh Židů. Ale Jakov tvrdil něco jiného. Upozornil mě a Abeho, že jestli se někdy dostaneme z Buchenwaldu, musíme být opatrní – velice opatrní. „Největším vítězstvím našich tyranů bude, když se spolu začneme hádat a bojovat,“ řekl. „Když nebudeme znát nic jiného než nadávky a urážky, stanou se z nás trýznitelé, budeme nenávidět sebe i druhé,“ zdůraznil. A přesně to jsme my děti dělaly. Maďaři se hádali s Poláky, Poláci nadávali Rumunům, Rusům, Ukrajincům a tak dál. Ani já jsem toho nedokázal nechat a nedařilo se mi potlačit touhu přidat se k jedné nebo ke druhé straně.

Západní novináři psali o tom, jak v Buchenwaldu strádáme ještě týdny po osvobození, že většina z nás spí pořád ve stejných barácích, kde jsme byli uvězněni, že krademe ve výmarských obchodech i domech, ničíme, co nám přijde pod ruku, a snažíme se vzájemně pozabíjet. Zaslechl jsem v táboře zvěsti, že lidé ze Západu si o nás myslí, že jsme ztroskotanci a psychopati. Tenkrát jsem nevěděl, co to slovo znamená, ale pochopil jsem, že psychopat je člověk s nedostatkem pochopení pro druhé a se špatným chováním. My chlapci jsme byli plní hněvu a zuřivosti. Nevěděli jsme, co se stalo Židům v Evropě. Většinou jsme si mysleli, že půjdeme domů, ale sdělili nám, že nemůžeme. „Les enfants terribles de Buchenwald“ (Hrozné děti z Buchenwaldu), hlásal jeden novinový titulek. Psychiatři, kteří se s námi setkali, řekli, že žádný z nás se nedožije více než čtyřiceti let. Jsme příliš poškození, tvrdili. Někteří novináři dokonce napsali, že my chlapci z Buchenwaldu jsme určitě ničemní, tvrdí, nezvladatelní, agresivní a manipulativní, když jsme přežili to, co tolik jiných nikoli. Ale lidé z organizace OSE, jež pomáhala židovským dětem, měli pocit, že nám mohou pomoci.

Fyzicky jsme vypadali strašně, alespoň hned po osvobození. Krátké vlasy, propadlé tváře, vyhublá těla, šedá pokožka. Všichni jsme překypovali nedůvěrou a podezíravostí. V táboře se rozšířil příběh jednoho příslušníka americké armády, rabína Shachtera, jenž seděl v prvním džípu, který přijel k branám Buchenwaldu. Opodál vstupní kovové brány ležely hromady nahých těl, zavražděných Židů. Vozidlo zastavilo a rabín vystoupil. Prošel kolem mrtvol s rukou na pistoli za opaskem. Řekl bych, že Američané byli neustále napjatí, stejně jako my. Potom strnul, protože z hromady nehybných těl na něj mrkaly oči, dětské oči, velké a vyboulené, jaké jsme měli všichni. Tím dítětem byl sedmiletý Lulek. Ukrýval se mezi mrtvými těly a bál se vylézt ven. Rabín malého Lulka zvedl, vyhodil ho do vzduchu a u toho se smál a plakal zároveň.

„Kolik máš roků?“ zeptal se rabi Shachter v jidiš.

„Jsem starší než vy,“ odpověděl Lulek.

„Proč to říkáš?“

„Protože se smějete a pláčete. Ale já se nesměju ani nepláču. Tak řekněte, kdo je starší. Já, nebo vy?“

Jedním z důvodů, proč jsme my buchenwaldští chlapci spolu nevycházeli – alespoň tak to mně a Abemu řekl Jakov –, bylo to, že Gustav Schiller, zástupce vedoucího bloku 66, zvýhodňoval své krajany, chlapce z Polska. Gustav měl přezdívku Kat. Byl členem ilegálního odbojového hnutí v táboře a zároveň velitelem trestné čety. Jakmile přijel nový vlak, Gustav s jedním ohromným ukrajinským komunistou jménem Otto nabádal nově příchozí, aby označili ty, kteří se v ghettu chovali hanebně nebo tajně spolupracovali s nacisty. Zanedlouho byli ti lidé nalezeni mrtví: říkalo se, že je Otto udusil ve spánku košilí či přikrývkou, případně je utopil v latríně. Gustav zjevně nenáviděl Maďary, dokonce i děti. Tvrdil, že Maďarsko vstoupilo do války až v roce 1944 a do té doby se drželo stranou a dívalo se, jak my Poláci trpíme a umíráme.

Pomalu jsem se probouzel a myslel na Jakowa a Vysokého Willyho.

Abe a Salek ještě spali s nataženýma nohama a pootevřenými ústy. Abe slintal a Salek chrápal. Podíval jsem se z okna. Vlak projížděl menšími městy, některá vypadala poničená z části, jiná byla zcela v rozvalinách. V zeměpisu jsem se nevyznal a věděl jsem jen to, že jedeme pryč z Polska.

„Nejsme daleko od Écouis,“ vykřikl Salek. Vyskočil jsem. Nevěděl jsem, že je vzhůru. Salek povídal něco o válce ve Francii a říkal, že v troskách jsou celá města.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Chlapec z Buchenwaldu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.