Přeložil Manfred Strnad

THE RODCHENKOV AFFAIR: How I Brought Down Putin’s Secret Doping Empire

Grigory Rodchenkov

Copyright © Dr Grigory Rodchenkov, 2020

Dr Grigory Rodchenkov has asserted his right to be identified as the author of this Work in accordance with the Copyright, Designs and Patents Act 1988

Translation © Manfred Strnad, 2021

Cover Design © Two Associates, 2020

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7459-1

POZNÁMKA ČTENÁŘI

Podle mě je „whistleblower“ člověk, který setrvává v dvojakém prostředí, ve kterém zvrácená pýcha jeho minulých neeticky dosažených úspěchů koexistuje s touhou odhalit zkorumpovaný systém, který ho tak dlouho zdařile vychovával.

Tato kniha není pokusem omluvit mé činy, ani je ospravedlnit. Její ambicí je především: otevřenost. Nevyhýbám se naprostému a upřímnému popisu toho, co jsem dělal, ani vás nežádám, abyste mi odpustili. George Orwell napsal: „Existuje pravda a nepravda, a když se držíte pravdy, třebas proti celému světu, nejste blázen.“

Pusťme se do toho.

ÚVOD

Žiju v nedobrovolném exilu. Musel jsem opustit svou domovinu – Rusko. Žiju pod ochranou na pověstném „neznámém místě“, a kdykoli odcházím ze svého malého bytu, doprovází mě ozbrojená stráž. Někdy jsou na to dva. Když je potřeba, nosím neprůstřelnou vestu.

Většinu svého mládí jsem byl závodní běžec; teď, když si chci zaběhat nebo jen tak vyjít na procházku, musím počkat, až se ke mně připojí bodyguard a vezme mě ven. Stejně tak na mě čekával můj pes, až ho vyvenčím, když jsem ještě žil v Moskvě.

Jako vysokoškolsky vzdělaný chemik – odborník na analýzy, analytickou chemii a chemickou kinetiku – jsem pomáhal vést nejúspěšnější dopingový program ve sportu, jaký kdy existoval. Jako ředitel instituce, která se ironií osudu jmenuje Antidopingové centrum v Moskvě, jsem se staral, aby stovky ruských sportovců zúčastňující se mezinárodních akcí nebyly během soustředění a při soutěžích přistiženy se zakázanými látkami ve svých tělních tekutinách – jde především o anabolické steroidy nebo syntetický testosteron.

V době, kdy jsme byli na vrcholu moci, zdálo se, že neexistuje nic, co bychom nedokázali. Když odcházely z mé laboratoře, vypadaly „špinavé“ vzorky moče obsahující látky zvyšující výkon „čisté“. Po dobu deseti let, během nichž se konaly patery olympijské hry, nebyl v žádné soutěži ani jediný sportovec spadající pod mé vedení pozitivně testovaný na zakázané látky.

George Orwell vytvořil pojem „doublethink“, který charakterizoval jako „vědět a současně nevědět, uvědomovat si absolutní pravdu, přičemž z úst současně vypouštíte pečlivě vykonstruované lži“. Ztělesňuji tento orwellovský „doublethink“: Byl jsem oddaný sovětskému a ruskému sportu, přesto jsem ve své zemi pranýřován jako zrádce. Ztělesňuji jeden z důvodů, proč má země mezi roky 2004–2014 vyhrála tolik olympijských medailí. A jsem taky jednou z příčin, proč byla vypovězena z olympijského hnutí.

Pokládám se za čestného, ačkoli si uvědomuju, že jsem světové antidopingové orgány podváděl více než desetiletí – činil jsem tak kvůli větší „slávě“ ruských sportovců, ale rovněž proto, abych uspokojil sportovní byrokraty, kteří byli závislí na neustálých úspěších Ruska na poli sportu, se kterými byli kariérně svázaní. Ospravedlňuju si své počínání v Sovětském svazu a později v Rusku, protože nikdy neexistovala skutečná kontrola dopingu, a tak jsem jednoduše jen pokračoval vyšlapanou cestou. Tehdy jsem současně opovrhoval představiteli mezinárodních antidopingových orgánů, kteří překypovali ušlechtilou rétorikou o „čistém sportu“, ale jak řekl Orwell, opakovaně selhávali tím, že neviděli to, co měli přímo před očima a pod nosem. Myslím si, že nikdy nechtěli proti dopingu ve sportu zakročit opravdu vážně a zostra. Fanoušci platili mnoho peněz za podívanou na elitní sportovce, jak naživo na stadionech, tak v televizi, a sport nevypadal, že by se měl hroutit. Proč by měli oni? A proč bych se měl i já obtěžovat, abych ho napravoval?

Jsem oddaný manžel a otec, ale svou ženu a děti jsem neviděl už čtyři roky.

Mé jméno se objevuje v mezinárodním tisku, přitom jsem ale něco jako duch.

Určitě jste slyšeli o lišce a kurníku plném slepic. Dobře, tak já byl ta liška. A vytvořil jsem kurník. A pak jsem snědl ty slepice.

Zcela určitě jsem však nepracoval sám – ve skutečnosti jsem řídil operace ruského dopingu pod pečlivým dohledem tajné policie FSB, nástupnické organizace bývalé KGB. Každý můj krok monitorovalo ministerstvo sportu. A všechno se odehrávalo pod ostražitým osobním dohledem sportem posedlého judistického fanouška – prezidenta Vladimira Putina.

Sedm měsíců před zimními olympijskými hrami v Soči v roce 2014 se vynořovaly zprávy o systematickém podvádění ruských sportovců. Detaily byly nejprve zahalené v temnotě, prvotní svědci patřili k bývalým dopujícím, kteří už zanechali aktivní činnosti a ocitli se mimo ruský sport. Ještě dva roky trvalo, než byl naplno odhalen ruským státem financovaný program systematického dopování – program, který tvořil konstrukci sovětského a ruského sportu po celá desetiletí.

Po odhalení dopingu po hrách v Soči jsem se ocitl ve velice nepohodlné pozici. Světová antidopingová agentura (WADA) a Mezinárodní olympijský výbor (MOV) iniciovaly rozsáhlé vyšetřování hierarchie ruského sportu. Moje jméno se 97krát objevilo ve zprávě nezávislé komise, ustavené v roce 2015. Žádná jiná osoba v něm nefigurovala tak často. Podle nich jsem byl „srdcem krytí pozitivních testů na zakázané látky“. Také mě s velkou slávou označili jako „napomáhače a spoluviníka dopingových aktivit“.

Masivní dopingový skandál, který vyústil v omezenou účast Ruska na olympijských hrách v Rio de Janeiru v roce 2016 a bolestivý zákaz účasti na Paralympijských hrách 2016 a zimní olympiádě v roce 2018 v Pchjongčchangu, zaplnil světový tisk a vévodil novinovým titulkům. Nešlo jen o sportovní kontroverzi, stala se z toho geopolitická událost. Rozzuřený Vladimir Putin požadoval vyvození „osobní a absolutní“ odpovědnosti od strůjců dopingového systému. Můj obličej se ocitl ve středu terče – byl jsem přece ředitelem moskevského antidopingového centra od roku 2005 a měl jsem na starosti nechvalně proslulou zkorumpovanou olympijskou laboratoř v Soči při zimní olympiádě 2014.

Poté, co jsem byl přinucený rezignovat na pozici v antidopingovém centru, varovali mě přátelé, že je přímo ohrožený i můj život. Putinův režim stál před hrozbou vyloučení z olympijského hnutí. Prahnul nalézt obětní beránky a předstírat, že bojuje proti dopingu. Losangeleský filmový tvůrce Bryan Fogel, se kterým jsem spolupracoval na filmu Icarus, jenž dostal Oscara za nejlepší celovečerní dokument, mi nabídl letenky do Spojených států. Neváhal jsem, popadl svůj laptop, rychle jsem odjel ze své kanceláře, zabalil to nejnutnější do kufříku a odletěl jsem.

Bylo to radikální rozhodnutí. Opustil jsem Veroniku, se kterou jsem žil 34 let, i své dvě dospělé děti – Vasilije a Marinu. Sledkom, jak se nazývá Vyšetřovací výbor Ruské federace, obrátil můj byt naruby a vyslýchal moji rodinu. Byli v bezpečí; o mých aktivitách souvisejících s organizací dopingu nevěděli nic a neměli ani potuchy, kam jsem schoval své složky.

Bál jsem se však o svůj život. Tenhle strach se ukázal namístě poté, co dva moji kolegové – Vjačeslav Siněv, bývalý ředitel Ruské antidopingové agentury (RUSADA), a jeho následník Nikita Kamajev – záhadně zemřeli v průběhu 11 dnů. Věděli toho spoustu o falšování vzorků z dopingových kontrol nahrazováním zmrzlé moči uskladněné v ledničkách. Nikita, můj přítel od dětských let, byl zdravý nadšený sportovec, který pravidelně cvičil a sportoval. Údajně podlehl infarktu. Bylo mu 52 let. Urychleně ho pohřbili, přičemž proběhla jen zběžná pitva. Z ministerstva sportu ani z Ruského olympijského výboru se pohřbu nikdo nezúčastnil.

Během pěti let v exilu jsem čelil vážným ohrožením života. Putin prohlásil, že jsem agent americké zpravodajské služby a patřím do vězení. Byl na mě vydán zatykač a jeden z Putinových spojenců, bývalý šéf Ruského olympijského výboru Leonid Tjagačev, prohlásil, že „Rodčenkov by měl být zastřelen za lhaní, jak by to udělal Stalin“. Mým právníkům bylo řečeno, že jsem se ocitl v top pětici na černé listině Kremlu.

Jak v této knize dále uvádím, moje jméno se v Rusku dostalo do klatby. Koncem roku 2019 se Rusko snažilo svést na mě vinu za své dopingové skandály. Neobratně zfalšovali zprávy a e-maily, o jejichž autenticitě všichni ve světě – dokonce i sportovní funkcionáři v Rusku – pochybovali. Prozradili je však jejich činy, slova na tom nemohou nic změnit. Ruská vlajka na olympijských hrách opět nezavlaje, tentokrát v Tokiu, protože je opakovaně přistihli při podvádění. Výsledky testů dopingových kontrol falšovali další čtyři roky.

Jsem sám. Pouze velmi zřídka mohu poslat vzkazy manželce a dětem, ale tyto příležitosti se vytrácejí. Možná by Veronika jednou mohla za mnou přijet do Spojených států, teď se to však zdá jako nereálná a vzdálená možnost.

Lidé se mě ptají, jestli nelituju svého odchodu z Ruska. Ne, nelituju. Jsem ohromně soutěživý, a když je můj život v ohrožení, rozhodl jsem se bojovat se svými nepřáteli. Jsem pořád aktivní v odhalování dopingových podvodů Ruska a hodlám v tom pokračovat. Americká Sněmovna reprezentantů schválila v roce 2018 Rodčenkovův zákon, podle kterého budou trestány podvody ve sportu a jeho obětem se dostane kompenzací. Zákon má mezinárodní působnost po celém světě. WADA postupuje vůči dopingu v Rusku tvrdě a doufám, že jí v tom pomohu.

Uvědomuju si, že se pohybuju ve světě zjevných rozporů: Pomáhám těm samým činitelům, kterým jsem se vysmíval a které jsem proklínal, vyšetřovat a odhalovat své bývalé spolupracovníky v Rusku.

Ano, liška opět vyšplhala do kurníku a projevuje obavy o blaho slepic! Neomlouvám se za to, co jsem činil. V minulosti jsem dělal, co bylo mojí povinností a dělat jsem musel; teď dělám to, co jsem si sám vybral. Žiju teď v jiném světě.

Útěk z Ruska byl traumatizující, ale stál za to a zopakoval bych ho znovu. V prosinci 2019 mi bylo ctí dozvědět se, že list Financial Times mě zařadil mezi „padesát lidí, kteří měli největší vliv na uplynulé desetiletí“. Stal jsem se „ústřední osobou, která informovala o masivním státem podporovaném dopingovém programu v Rusku“. Dostal jsem se do společnosti takových globálních superstar, jako jsou Taylor Swift, Mark Zuckerberg a Elon Musk, jako jeden ze dvou Rusů na tomto seznamu. Druhým je Vladimir Putin.

I když jsem strávil pět let pod ochranou, rozhodl jsem se nezměnit identitu a vzhled. Zůstanu Grigorijem Rodčenkovem a budu pokračovat – aby byl můj hlas dál slyšet.

V dokonalém světě bych mohl začít učit chemii na některé americké univerzitě a znovu se setkat se svou rodinou. Do vědeckých časopisů jsem přispěl téměř stovkou článků jako autor nebo spoluautor. Moc rád bych se vrátil do vědeckého světa, který jsem si kdysi vybral. Když teď tohle píšu, zdají se takové cíle nedosažitelné, ale kdo mohl předpovědět pád Berlínské zdi a tušit, že se ho za svého života dočkám stejně jako konce kdysi všemocného Sovětského svazu? Radikální změny nastávají, když je nejmíň čekáte.

Dívám se do budoucnosti. Tohle je můj příběh.

SLOVNÍČEK

Svět sportovního dopingu má svůj osobitý slovník. Předkládám seznam často používaných frází a termínů, se kterými se setkáte v této knize:

Anabolické steroidy jsou po desetiletí nejpoužívanější dopingové látky. Jde o směsi látek podobných testosteronu, které ve velkých dávkách zvětšují svalový objem a sílu, zatímco v malých dávkách zvyšují výdrž a zlepšují regeneraci. Proto používají (a zneužívají) steroidy koulaři i maratonští běžci.

Anabolické steroidy užívají sportovci a sportovkyně na elitní vrcholové úrovni obvykle 15–30 dní a pak si dají přestávku 20–30 dní, než zahájí další kúru. Dopingový plán se tvoří dlouhé měsíce před vrcholnou soutěží. Takový druh podvádění mohou odhalit jen mimosoutěžní testy na tréninkových soustředěních nebo v hotelech či domovech, kde sportovci bydlí. V uplynulých 15 letech došlo v odhalování anabolických steroidů k významnému pokroku: laboratoře v Moskvě a německém Kolíně objevily tak zvané „dlouhodobé metabolity“, jejichž stopy je možné v organismu odhalit i po delší době.

Dříve bylo možné detekovat přítomnost látek jako oxandrolon nebo Oral Turinabol pouze přibližně deset dní od podání poslední dávky, ale díky dlouhodobým metabolitům se „detekční okno“ otevřelo na mnohem delší dobu téměř pěti měsíců. Šlo o velké vítězství nad dopingem, protože zjistitelnost látek překonala dobu jejich účinku. Tím se tyhle látky najednou staly bezvýznamné, ale jak dál uvidíte, na zimní olympiádě v Soči 2014 to takhle ještě nefungovalo.

K nejzneužívanějším látkám patří stanozolol (obchodní produkt zahrnuje Strombu a Winstrol), metandienon (v prodeji pod obchodními značkami jako např. Dianabol, známý též jako Diana), nandrolon (pod označením např. jako Deca-Durabolin v USA a Retabolil v Rusku, také známý jako Deca a Rita), metenolon (obchodně např. jako Primobolan, přezdívaný jako Prima), oxandrolon (s obchodním označením např. jako Anavar, zvaný Oxana) a dehydrochlormetyltestosteron neboli DHCMT (obchodní značka zahrnuje Oral Turinabol, známý také jako Turik). Z nich je nejznámější stanozolol: výjimečně se vyskytující anabolický steroid, který se aplikuje jak injekčně, tak v tabletách. Stanozolol se stal známý díky kanadskému sprinteru Benu Johnsonovi, který na olympijských hrách v Soulu v roce 1988 vyhrál běh na 100 metrů, ale dopingová kontrola ho usvědčila z dopingu – o zlatou medaili přišel.

Stimulanty bývaly ve sportu nejčastěji používané zakázané látky. Na vrcholové úrovni se s nimi ve sportu už setkáváme jen zřídka. Jejich efekt je okamžitý, berou se těsně před soutěží. Nejběžnější stimulanty, jako je efedrin, se objevují v lécích proti nachlazení. V doplňcích stravy pro sportovce se vyskytuje metylhexanamin, což občas vyústí v pozitivní dopingový nález.

Peptidy se ve sportu začaly více zneužívat kvůli pokroku v biotechnologii. Řetězce aminokyselin, spojené peptidovou vazbou, které podporují stavbu svalů, je složité zjistit, protože je tělo dokáže rychle metabolizovat. Nejznámější ve sportu zakázané peptidy jsou erytropoetin (EPO) a růstový hormon (HGH). Společně se syntetickým testosteronem představují pro dopingové kontroly velkou výzvu, protože je naše tělo dokáže přirozeně vytvářet. Přímá detekce vám mnoho neřekne, ale existuje poměrně nový nástroj, kterým lze podvodníky chytit – biologický pas sportovce (athlete biological passport – ABP). Aktualizuje se několikrát ročně a díky tomu dokáže odhalit odchylky od výchozích hodnot moči a krve. Abnormální změny napovídají porušení antidopingových pravidel (anti-doping rule violation – ADRV, jak je nazývá WADA).

Akreditované laboratoře testují a vyhledávají zakázané dopingové substance a jejich metabolity většinou z moče. Pro srovnání: krev se odebírá, dopravuje a analyzuje složitěji.

V praxi dopingoví komisaři (doping control officers – DCO) odebírají moč v tréninkových centrech na soustředěních sportovců, u nich doma a také při soutěžích. Sportovci vymočí vzorek do dvou lahviček, označených jako A a B, které se zapečetí. Podepíšou protokol – záznam o dopingové kontrole. Obě lahvičky se doručí do akreditované laboratoře, kde se provede analýza. Otevře se pouze vzorek A, z něhož se pro různé analytické procedury použijí malé nebo poměrné části. Vzorek B se zmrazí pro účely případné kontrolní analýzy.

Pokud se ve vzorku A objeví zakázané látky, může sportovec nebo jeho zástupce požádat o analýzu vzorku B. Otevření lahvičky se vzorkem B je přítomný sportovec nebo jeho zástupce. V některých případech, pokud existuje podezření, že sportovec použil sofistikovanou formu dopingu, nebo pokud je vzorek odebraný na olympiádě naplánován pro pozdější otestování, je vzorek B ještě rozdělený na části B1 a B2. B2 poskytuje možnost další kontroly v budoucnosti, zejména ve sporných případech nebo v souvislosti s pokrokem analytických metod.

Existuje mnoho zkratek, které se v tomto oboru používají. Jejich seznam najdete na konci knihy.

KDO JE KDO

Veronika, Vasilij a Marina: Moje manželka, syn a dcera.

Vitalij Semenov (1937–2011): Můj první šéf, vedoucí laboratoře dopingové kontroly na VNIIFK (Všeruský vědecký a výzkumný institut tělesné kultury).

Nikolaj Parchomenko (1935–2009): Bývalý zápasník světové úrovně, viceprezident IWF (International Weightlifting Federation – Mezinárodní vzpěračské federace) a ředitel CSP (Centre for the Sports Preparation of the National Teams of Russia – Centra sportovní přípravy národních týmů Ruska). V historii ruského sportu velmi mocný člověk.

Profesor Manfred Donike (1933–1995): Vedoucí olympijské antidopingové laboratoře v Kolíně nad Rýnem. Nezkorumpovatelný inovátor, uznávaný oblíbený mentor a můj blízký přítel, který zemřel, jak říkají Rusové, něsvojevrémenno neboli předčasně ve věku 62 let.

Sergej Portugalov: Akademický farmakolog a významný „lékař čaroděj“, míním tím dopingový konzultant ruských sportovců – do roku 2014.

Valerij Kuličenko: Hlavní trenér ruského reprezentačního týmu atletů, přezdívaný „Pinochet“ pro své diktátorské způsoby a zvyk vždycky nosit černé brýle – venku i uvnitř.

Nikita Kamajev (1963–2016): Přítel z dětství, který se stal mým kolegou a spolupracovníkem, když řídil Ruskou antidopingovou agenturu (RUSADA). Zemřel za podivných okolností v roce 2016.

Viktor Čegin: Úspěšný legendární trenér ruských chodců, tucty jich byly později diskvalifikovány kvůli zneužití zakázané látky erytropoetin (EPO) a v důsledku abnormalit v jejich biologických pasech sportovce.

Bryan Fogel: Filmař z Los Angeles, závodní cyklista a režisér dokumentárního filmu Icarus (2017), který získal Oscara.

Jurij Nagornych: Náměstek ministra sportu (2010–2016), můj přímý nadřízený před olympijskými hrami v Soči v roce 2014, během nich i po nich.

Natálie Želanovová: Podřízená Nagornycha na ministerstvu sportu a „poradkyně v problematice dopingu“.

Jevgenij Blochin: Agent FSB (tajné policie) a šéf tak zvaných „instalatérů“ – osob, které vyměňovaly sportovcům odebrané vzorky při olympiádě v Soči.

Vitalij Mutko: Ruský ministr sportu (2008–2016), přítel Vladimira Putina od devadesátých let a jediný, kdo přečkal dopingový skandál v Soči. V roce 2016 byl povýšený do funkce místopředsedy vlády, v roce 2020 rezignoval.

Hajo Seppelt: Německý filmový tvůrce a novinář, který tvrdošíjně informoval o mezinárodních dopingových skandálech, v letech 2014 a 2015 mi způsobil mnohá bolení hlavy.

Dick Pound: Prezident WADA v letech 1999–2007. Kanadský právník a bývalý účastník olympijských her v plavání, který předsedal nezávislé komisi vyšetřující rozsáhlý doping v ruské atletice.

Richard McLaren: Kanadský profesor vyučující právo na univerzitě, který v rámci WADA řídil vyšetřování v souvislosti s mými odhaleními podvádění při olympijských hrách v Londýně a Soči a výměn testovaných vzorků v naší laboratoři v Soči.

Vitalij a Julija Stěpanovovi: Někdejší dopingový komisař RUSADA a jeho žena, olympijská běžkyně. Ruský dopingový program popsali v dokumentárním filmu Haja Seppelta z roku 2014 The Secret of Doping: How Russia Makes its Winners – Tajný doping: Jak Rusko vyrábí své vítěze.

ČÁST I
UČEDNÍKEM

KAPITOLA 1
NOVÁČKEM

Psal se rok 1981. Bylo mi dvaadvacet, ležel jsem na pohovce v našem moskevském bytě a neměl na sobě kalhoty. Rodiče, sestra a já, a s námi pes, jsme se tísnili na ploše 58 metrů čtverečních – v třípokojovém bytě, který byl u nás tehdy považovaný za komfortní bydlení. Matce bylo čtyřiapadesát, pořád byla tou dobou ještě atraktivní dáma. Měla tmavé vlasy a ráda se zmiňovala o skutečnosti, že má stejné proporce jako Venuše Mélská. Vystudovala První moskevskou státní lékařskou fakultu a dokončila chirurgickou stáž na prestižním gynekologickém institutu. Celá desetiletí pracovala v Ústřední klinické nemocnici, která je známější pod jménem „Kremelská nemocnice“. Díky své práci se dostávala k zahraničním lékům.

Toho dne ohřála ampuli maďarského steroidu Retabolil v čajovém šálku plném horké vody, než její obsah natáhla do injekční stříkačky na jedno použití. V roce 1981, v období stagnace za vlády Leonida Brežněva, byl u nás nedostatek injekčních stříkaček, které by se daly opakovaně použít. V Kremelské nemocnici byla situace ovšem jiná.

Když viskózní roztok proměnil konzistenci a zvodnatěl, matka ulomila vršek ampule a natáhla její obsah do stříkačky – potom jehlu zabodla do mé pravé hýždě. Pocítil jsem bolestivé píchnutí, pak mi místo vpichu ošetřila tamponem namočeným do alkoholu.

„Pevně stiskni a vydrž, než přestane téct krev,“ řekla a zatlačila mé prsty na své, kterými utěsnila čerstvou ranku. „Lež klidně a nehýbej se.“

Mně, elitnímu běžci, dodávala tahle látka omamný pocit, cítil jsem energii proudící do mého hýžďového svalu – nejsilnějšího svalu, jaký běžci mají. Byl jsem studentem chemie na Moskevské státní univerzitě a právě jsem se zapojil do světa dopingu ve sportu. Měl se stát mým životem, mou kariérou, mou radostí – a také způsobit můj pád.

Jak jsem se tehdy ocitl na té pohovce, kde chemické teplo začalo proudit mým tělem? Vraťme se v čase trochu nazpátek.

Jako kluk jsem trpěl astmatem. Moji rodiče žili podobně jako většina lidí v tehdejším Sovětském svazu koncem padesátých let. Čelili podmínkám, které tehdy panovaly, jak to šlo, když to nazvu mírně. Bylo to období, kterému se říkalo „tání“. Josif Stalin byl už po smrti a moc obávané tajné policie přece jenom trošku upadala, ale strádání zapříčiněné 2. světovou válkou neskončilo. Když jsem se narodil, žili moji rodiče ve vlhkém suterénním bytě ve starém domě, který zhoršoval mé problémy s dýcháním. Zatímco moje matka usilovala o vzdělání v oboru gynekologická chirurgie, můj otec, hutník, se neustále pohyboval v prostředí špinavých železáren daleko za Moskvou, kde dýchal nezdravé zplodiny železa.

Moji rodiče ztělesňovali intelektuální schizofrenii nezbytnou pro přežití v komunistickém Rusku. Moje matka ztratila svého vlastního otce v době stalinských čistek; jednoduše jedné noci navždy zmizel. Dědeček z otcovy strany byl jedním z milionů ruských vojáků, kteří zahynuli za 2. světové války; zaživa shořel ve zničeném tanku. U matky se vyvinul varovný instinkt vůči úřední moci: buď opatrný, pracuj tvrdě a moc o sobě nedávej vědět. Můj otec byl ovšem jejím protipólem: na just nevstoupil do komunistické strany, doma ostentativně četl zakázané romány Alexandra Solženicyna – k nelibosti mé ortodoxní matky.

Jednou, když jsme ho doprovázeli do známých železáren Záporoží na Ukrajině, byl jsem vlakem evakuován do nemocnice v Moskvě. Tehdy neexistovaly inhalátory a léčba steroidy byla kvůli špatnému zásobování omezená. Moje „léčba“ byla stejná, jakou absolvoval Theodore Roosevelt v polovině 19. století – čerstvý vzduch a cvičení.

V době, kdy jsem vyrůstal, jsme měli možnost sledovat jen dva televizní kanály. Otec se rád díval na hokej a fotbal, matce se líbilo krasobruslení a koncerty hvězd věnované oslavám komunistické strany. V televizi tehdy nedávali nic pro mě, a tak matka dělala všechno pro to, abych trávil co nejvíc času venku. Škola mi šla snadno. Dostával jsem dobré známky, domácí úkoly jsem měl každý den hotové za pár minut. Hned jsem pospíchal za kluky ven. Fotbal jsme hrávali až do tmy. V zimě, protože jsme tehdy v našem druhém bytě bydleli na kraji města, jsme „lítali“ v lese a lyžovali. Opět až do soumraku nebo do okamžiku, kdy se naše staré lyže rozlámaly. Záleželo na tom, co nastalo dřív. Domů jsem se vracel zmáčený, promrzlý, vypil jsem konvici čaje, skočil pod deku do své postele a ponořil se do bezesného spánku.

Organizovaný sport jsem poprvé zaregistroval v deváté třídě. Moje místní škola, číslo 749, se musela zúčastňovat pravidelných oblastních soutěží fyzické zdatnosti. Byla to součást povinné „Přípravy na práci a obranu“ – programu, který byl v sovětské historii hluboce zakořeněný. Trenér juniorské sportovní školy zaměřené na mládež do 18 let si všiml, jak jsem jednou výtečně zaběhl 1000 metrů. Na nohou jsem měl mizerné kopačky, za sebou žádný trénink a o taktice nemohla být řeč. Pozval mě na trénink své skupiny běžeckých nováčků. Zalíbilo se mi to. Těšil jsem se na kamarády z různých škol – trénovali jsme třikrát týdně, venku jsme zůstávali do setmění. Do pozdního podzimu jsme trénovali na běžkařských tratích, dokud nezapadly sněhem.

V desáté třídě jsem zaběhl nejrychlejší čas v Moskvě na 3000 metrů – v hale za 8:41,0. V tom samém roce jsem vyhrál závod na 3000 metrů při prestižním utkání Moskvy s Leningradem a stal se mistrem Moskvy v běhu na 5000 metrů.

Zjistil jsem, že rád soutěžím. Od té doby mě v nejtěžších chvílích života posilují zkušenosti ze závodního běhání. V různých dobách mého života se mě ruská a americká vláda i celý sportovní svět snažily zničit. Když jsem pod tlakem, vzpomenu si na atletický dril – na chvíle, kdy vás paralyzuje strach před důležitým závodem a cítíte slabost, jak přijíždíte ke stadionu, a musíte to překonat.

Obul jsem si tretry, svlékl tepláky a po očku se mrkl na ostatní běžce. Ještě na startovní čáře jsem se třásl, ale když zazněl výstřel ze startovní pistole – PRÁSK! –, proměnil jsem se v silného a sebevědomého bojovníka. Mám obrovské zkušenosti s drogami ve sportu, ale pro mě je hlavní drogou sport. Člověka zaplaví posedlost. Soutěžit a obdivovat výjimečnost mužů a žen, kteří věnují svůj život dosažení nemožného – přeskočit laťku ve výšce sedmi stop, zaběhnout míli pod čtyři minuty –, nic jiného pro mě tolik neznamená. Pro mě je sport pravda. Pravda občas zkorumpovaná, přesto však pořád nádherný ideál.

Pod nadvládou sovětské a ruské moci i teď, když žiju v exilu, láska ke sportu vždycky odlehčila těžkosti mé situace. Pořád zapínám televizor a sleduju atletické soutěže se stejným obdivem, jako když jsem byl teenager. V tomto smyslu jsem nikdy nedospěl.

Vždycky v létě, když jsem ještě trénoval s týmem, běhával jsem po lesích moskevských předměstí a podél veslařského kanálu v Krylatském se svým huskym Ajaxem.

Astma se proměnilo ve vzdálené téma minulosti. Zamiloval jsem se do sportu a tahle láska mě nikdy neopustila.

Na střední škole mě ambice dovedly na prestižní Moskevskou státní univerzitu. Přijímací zkoušky jsem absolvoval s vynikajícím výsledkem v matematice, fyzice i chemii. Na obor chemie mě přijali na podzim 1977. MSU měla nejtěžší studijní plán z celé země, laboratorní semináře se protahovaly hluboko do nocí, protože jsme před odchodem domů ještě museli vyčistit laboratorní přístroje. V době studia na vysoké škole nepřipadal opravdu seriózní atletický trénink v úvahu. Univerzitní sportovní klub však v létě pořádal soustředění v Estonsku, kde jsme zdravě jedli, dýchali čistý vzduch a brzy to bylo vidět i na dosahovaných časech v závodech.

V průběhu druhého ročníku jsme pořádali atletické trojutkání, jehož se zúčastnili studenti z Humboldtovy univerzity v Berlíně a Komenského univerzity v Bratislavě. Na německé a československé atlety jsem udiveně zíral – nemohl jsem si nevšimnout mohutných svalů na nohou běžců. Dokonce i ženy měly neobyčejně silná lýtka a stehna. Po závodě na 1500 metrů, který jsem vyhrál, jsme na studentské koleji klábosili se zahraničními běžci. Nabídli se, že nám prodají tretry značky Adidas, které se tehdy v Sovětském svazu nedaly sehnat. Nechtěli však, abychom jim za ně zaplatili rubly, které byly mimo SSSR bezcenné. Chtěli jiné věci – anabolické steroidy.

Jako student chemie jsem věděl, co anabolické steroidy jsou. Měl jsem však představu, že je užívají američtí sportovci, aby získali nefér výhodu nad „čistými“ ruskými atlety a atletkami. Vzpomínám si na můj oblíbený článek v novinách Sovětskij sport, kde se vysvětlovalo, že američtí sportovci běžně dopují. Mělo jít o látky, jako jsou amfetaminy, a také se v tom článku psalo o programech na budování svalů a systematickém užívání anabolických steroidů. Jenže naši hosté přijeli ze zemí „spřáteleného socialistického tábora“, nikoli z úpadkového kapitalistického světa.

Tihle běžci se pídili zejména po 50miligramových ampulích „testosteronu propionát“ a pětimiligramových pilulkách metandienonu, které se daly koupit téměř ve všech moskevských lékárnách. Tyhle látky zvyšují svalový objem a sílu. Nikdy jsem o těch lécích neslyšel a naši hosté si mě dobírali, že jsem dopingovou „pannou“. Trpělivě mi vysvětlili, že testosteron a metandienon chtějí koupit proto, aby ho doma mohli prodat amatérským sportovcům. Sami dávali přednost injekcím anabolického steroidu Retabolil – mililitrové ampulky obsahovaly 50 miligramů aktivní složky „nandrolon decanoát“. Sami si píchali injekce Retabolilu na počátku tréninkového cyklu koncem podzimu, a když začala sezona důležitých závodů, nahradili je jiným steroidem – oblíbený byl Oral Turinabol, tak zvané „modré pilulky“, které před soutěží pomáhaly uvolnit svaly. Oral Turinabol se kupoval ve východním Německu. Setkání s těmito atlety mi otevřelo oči a otevřel se mi celý nový svět. Takový, jaký jsem jako student chemické fakulty mohl snadno zkoumat díky tomu, že jsme měli jednu z nejlepších vědeckých knihoven v SSSR.

Shodou okolností jsem se ve stejném roce, kdy jsem si přečetl v sovětském tisku hloupou narážku na americké sportovce, dozvěděl o skutečném dopingovém skandálu. Byla to doba ideologické války. V roce 1978 se mistrovství Evropy v atletice konalo v Praze – v socialistickém Československu. Přímé přenosy vysílala živě i sovětská televize, což se moc často nestávalo. O několik měsíců později pět atletů – diskaři, koulaři a pětibojařka – z východního bloku, Rusové a Bulhaři, museli odevzdat své medaile poté, co byli pozitivně testovaní na nandrolon.

Samozřejmě že tyhle zprávy nebyly v Sovětském svazu a Bulharsku zveřejněny. Ani nikde jinde za tak zvanou „železnou oponou“. Dozvěděl jsem se o tom pouze proto, že jsem byl součástí čtenářské skupiny na univerzitě, která měla díky pokročilejší angličtině možnost dostat se k originálním anglickým textům. Četli jsme romány od přítele proletářů Jacka Londona a Morning Star, což byly noviny Komunistické strany Británie. Poslední stránka Star patřila mezinárodnímu sportu a tehdy jsem si všiml krátké zmínky o diskvalifikaci těch atletů.

Později vyšlo najevo, že Bedřich Chundela, vedoucí pražské referenční laboratoře pro kontrolu dopingu, pracoval pod dohledem tajné policie – nikoli neobvyklý případ v zemích východního bloku. Během šampionátu nesměl prozradit pozitivní výsledky testů. Členové lékařské komise Evropské amatérské atletické federace navštěvovali Chundelovu laboratoř, ale jednalo se převážně o lékaře, kteří neuměli kvalifikovaně interpretovat výsledky biochemických testů, plynové chromatografie a spektrometrálních měření.

Nicméně naneštěstí pro SSSR a atlety, kterých se výsledky testů týkaly, Manfred Donike, profesor chemie z Kolína nad Rýnem, byl členem lékařské komise IAAF – Mezinárodní asociace atletických federací. Ve chvíli, kdy se podíval do vytištěných výsledků testování, všiml si zachyceného dopingu a spustil alarm. Jako obvykle trvali činovníci a trenéři na verzi o kontaminaci vzorků moče. Sportovci však byli na 18 měsíců diskvalifikováni – byl to ovšem velmi šikovný trest, který jim umožnil start na moskevských olympijských hrách v roce 1980.

Naděžda Tkačenková, pětibojařka, která kvůli dopingové kontrole přišla v Praze o zlatou medaili, ale během osmnáctiměsíčního trestu vytrvale dodržovala „farmakologický program“, jinými slovy dopingový plán sportovní přípravy, takhle směřovala k olympijským hrám v Moskvě. Tehdy ještě neexistovaly mimosoutěžní kontroly; sportovci si mohli dělat, co chtěli, a tak dlouho, dokud procházeli jako „čistí“ při soutěžních kontrolách.

A skutečně, Tkačenková získala v Moskvě památné olympijské zlato v pětiboji, když si vytvořila osobní rekord v každé disciplíně – ve dvaatřiceti letech a během jediného dne! Soutěž zahájila ráno výkonem 16,84 m ve vrhu koulí a večer zakončila vítězný pětiboj výkonem 2:05,20 v běhu na 800 metrů.

Olympijské hry v Moskvě napsaly v roce 1980 slavnou kapitolu sovětské historie – lidé si samozřejmě dělali vtipy, že místo věčného komunismu jsme byli obdařeni zářnou olympiádou. Moskva byla kvůli cizincům „vydrhnuta“, ulice byly najednou čisté a město prakticky prázdné. Každý, kdo neměl v souvislosti s olympiádou nějakou funkci, se musel spakovat a odjet do pionýrských táborů, na „dáču“ nebo do vládních ozdravoven. V obchodech se objevilo spotřební zboží, včetně salámů, nápojů jako Fanta a cigaret Marlboro. Nebyla to oslava komunismu, ale lidem se to líbilo.

Když mi bylo něco přes dvacet, začal jsem vnímat temnou stránku sovětské sportovní mašiny. Jako atlet a začínající nadějný chemik jsem dobře věděl, co jsou steroidy, nitrožilní injekce a stimulanty, které sportovci používali. Začal jsem oceňovat propracovanost sportovního dopingového režimu. Připomínalo to vaření boršče – ingredience mohl přidávat každý, ale nejlepší polévku uvařili jen zkušení šéfkuchaři.

Zjistil jsem znepokojující věci. Lev Korobochkin, lékař zodpovědný za vývoj nového farmakologického programu pro olympijské hry v Moskvě, zemřel náhle dva měsíce po skončení her ve věku devětačtyřiceti let. O jeho práci nenajdete na internetu vůbec nic; po jeho smrti jeho archiv zmizel – všechny zprávy a záznamy. Včetně po desetiletí shromažďovaných lékařských analýz a dat z vyšetření sportovců. Z VNIIFK, Všesvazového vědeckého a výzkumného institutu tělesné kultury, se vypařily všechny jeho záznamy. Právě tam jsem později zahájil svou kariéru jako začínající výzkumník dopingové laboratoře.

Moje vlastní sportovní kariéra se vyvíjela dobře, ale nemohl jsem si nevšimnout, že někteří soupeři, které jsem dřív porážel, začali dosahovat rychlejších časů než já. Trenér mi řekl, že možná dopují, ale netuší, jaké látky používají. Taky mi řekl, že jsem dost talentovaný na to, abych nemusel dopovat – že se budu rozvíjet přirozeným tréninkem, když se mu budu věnovat a držet disciplínu. Kéž by měl tehdy pravdu.

Můj trenér patřil ke generaci, která se připravovala a soutěžila ve zlatých časech sovětského sportu, kdy propagandistické plakáty hlásaly, že „všechny světové rekordy musí patřit sovětským sportovcům“! Byl posledním mohykánem staré gardy, který si myslel, že tvrdá práce a oddanost marxisticko-leninské ideologii dotlačí sovětské atlety přes cílovou čáru. Časy se však změnily a ideologie ustoupila vědě.

V sezoně, kdy jsem začal závodit v dospělé kategorii, jsem na sobě pozoroval známky přetrénování. Jednoho horkého letního dne, po vyčerpávajícím tréninku, jsem zpozoroval krev ve své moči. Šokovalo mě to – vždycky si budu pamatovat, jak slunce osvětlilo louži moče a uviděl jsem v ní něco, co vypadalo jako kapky džusu z červené řepy. Předtím mě kouč držel na striktní dietě, která snížila mou váhu na 61,2 kg. Teď jsem ve sprše po trénincích kolaboval – naprosto vyšťavený, vypadal jsem jako mátožný opilec.

Přibližně v té době mě vedení univerzitního sportovního klubu nominovalo na dva atletické mítinky v Československu – v Bratislavě a Nitře. Byl jsem z formy, ale vytáhl jsem tretry ze skříňky ve svém pokoji a pustil se do lehkého tréninku na dráze – deset opakování 500metrového úseku s 300metrovým meziklusem. Byl to jeden z mých oblíbených tréninků. Tentokrát jsem se cítil jako vypuštěná duše, vůbec jsem neměl sílu. Žádná energie ani radost z běhu. Dokonce jsem v ústech cítil krev. To bylo zlé znamení, ale mítinky se konaly už za tři týdny. Pro mě jako nováčka v sovětské sportovní mašině bylo nemyslitelné, abych vynechal zahraniční závody. Nepřicházelo v úvahu!

Co dělat?

Moji mnohem zkušenější přátelé mi na soustředění vysvětlili, že tři týdny je dost dlouhá doba, abych zahájil lehkou kúru s anabolickými steroidy: tři injekce Retabolilu během dvou týdnů a pak další týden k naladění svalů a techniky. Řekl jsem si, že tři 50miligramové injekce nejsou zase tak moc a dříve nebo později stejně budu muset anabolické steroidy vyzkoušet, abych zjistil, jestli v mém případě zafungují.

Rozhodl jsem se po zvážení dvou extrémů: znovu najít krev v moči, nebo trénovat bezpečně a cítit se zdravý? Matka moje rozhodnutí podpořila a řekla mi, abych byl trpělivý, než sežene nějaký Retabolil.

Tím, že pracovala v Kremelské nemocnici, stala se členkou nomenklatury (pochází z latinského slova pro „seznam“, o který ve skutečnosti opravdu šlo; byl to dlouhý seznam privilegovaných občanů, mezi nimiž byli spisovatelé, baleríny a vědci, kteří mohli nakupovat ve speciálních obchodech a dovolenou trávit ve speciálních hotelech), a měla tak přístup k jinak těžko dostupným druhům spotřebního zboží, jako byly banány z „bratrského“ Vietnamu nebo brýlové obruby. Mě však zajímalo jediné – ampule Retabolilu a injekční stříkačky na jedno použití a jehly. Takhle jsem se tedy ocitl na pohovce s jehlou zabodnutou v hýždi.

Začal jsem běhat dvakrát denně, a jak předpověděli mí přátelé, pociťoval jsem určitou bolest v nohou a kyčlích. Nebyl jsem si jistý, jestli je příčinou Retabolil nebo mé delší a intenzivnější tréninky, ale po třetí injekci jsem cítil, jak mi začínají být džíny těsné. Nabral jsem kilo a půl hmotnosti.

Několik dní před odjezdem vlaku do Bratislavy jsem vyrazil na večerní dvacetikilometrový běh po lese poblíž našeho bytu. Bylo chladno a vlhko – typický večer, jaké bývají v říjnu. Jenže byl srpen. Letní spršky, kterým Rusové říkají gribnoj dožď – houbový déšť, změnily terén. Bláto není pro běhání dobré. Jenže já mám takové podmínky rád – vlhkost, kaluže v lese a mokrou trávu.

Uběhl jsem těch dvacet kilometrů za hodinu a šestnáct minut – přeskakoval jsem kaluže a mnohokrát jsem uklouzl po blátě a zmáčené trávě. Běželo se mi lehce – jako kdybych letěl do kopce na silné motorce. Když jsem doběhl domů, cítil jsem se čerstvý. Tak čerstvý, že bych ten okruh mohl běžet ještě jednou, zatímco Ajax, můj chudák pes bez dopingu, můj chlupatý kamarád vypadající jako husky, padl vedle mě vyčerpáním do trávy. Stejně jako já před třemi týdny.

Ve vlaku do Československa mě začaly svrbět nohy a při dlouhém sezení ztuhly. Měl jsem obavy z křečí, ale byly zbytečné. První trénink v Bratislavě jsem absolvoval s lehkostí. Následujícího dne jsem snadno vyhrál závod na 5000 metrů v čase těsně nad 14 minut – ve výtečném čase! Přesunuli jsme se do Nitry, kde jsem vyhrál patnáctistovku, když jsem v posledním kole s náskokem přesprintoval zbytek startovního pole. Jako cenu jsem si domů odvezl nejtěžší trofej, jakou jsem kdy během kariéry získal – velkou vázu z proslulého českého křišťálového skla.

Studia na univerzitě v Moskvě jsem zakončil promocí v roce 1982 a jako všichni mladí sovětští muži jsem rovnou narukoval do armády. V mém případě se jednalo o tříměsíční umístění u chemické a biologické jednotky tři sta kilometrů od Moskvy. Opravdová vojna – v kasárnách bez teplé vody, žádná zrcadla a prehistorické záchody, ze kterých se chtělo zvracet. Tísnivé prostředí. Naše boty byly tak „flexibilní“, že je snad vyráběli ze dřeva. Sprchovat jsme se mohli jednou týdně – v úterý. Jezdili jsme křížem krážem po okolních lesích v tancích a vojenských vozidlech, které byly plné detoxikantů a dezinfekčních prostředků, na sobě jsme měli ochranné oděvy a masky; teoreticky jsme se připravovali na sovětskou odpověď na chemický válečný útok. Když jsme ze sebe svlékli speciální oděv, čelili jsme svému skutečnému nepříteli – rojům komárů a kousavým muškám.

Armáda se mě snažila získat jako profesionálního atleta. Mou jedinou prací by bylo trénovat na závody a přinášet slávu klubu CSKA, slavnému Centrálnímu sportovnímu klubu armády. Dokonce mi slíbili ubrat pár roků, aby mi mohli zajistit benefity náležící „slibnému mladému sportovci“, ale odmítl jsem. Byl jsem rád studentem a svou budoucnost jsem spatřoval v laboratoři a práci chemika. Byl jsem hrdý na své vzdělání z moskevské univerzity a chtěl jsem získat doktorát – dokonce i život chudého absolventa by byl lepší než se podrobovat rozkazům a žít poslušně jako pes v sovětské armádě.

Doktorandské studium jsem zahájil v laboratoři vedené akademikem Nikolajem Semjonovem, který v roce 1956 získal Nobelovu cenu za chemii – „za výzkum mechanismů chemických reakcí“. Pracovat jsem začal jako inženýr chemik zařazený do projektu fluorescentních a organických barvivých laserů na chemické katedře moskevské univerzity. Stali jsme se součástí špičkového výzkumu. Během mého prvního roku se k nám připojila atraktivní dívka doktorandského studia z katedry fyziky jménem Veronika. Specializovala se na optiku a spektroskopii. Já se zaměřoval na chemickou kinetiku a katalýzy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ruský doping.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.