Copyright © Christine Thürmer, 2020

All rights reserved

Translation © Tomáš Dimter, 2021

ISBN 978-80-242-7511-6

Proč dálkové pochody:
Jak jsem na cestě našla štěstí

Jak se z pěšího výletu stane dálkový pochod? Žádná oficiální definice neexistuje. Podle německé mutace Wikipedie stačí být na cestě jen několik dnů, sportovní svaz Alpenverein označuje za dálkový pochod trasy nad 500 km a já sama nezačínám na vzdálenostech kratších než 1000 km. Zásadní rozdíl mezi pěším výletem a dálkovým pochodem nespočívá v nějakých číslech, ale v tom, co to s vámi dělá. Na krátkých výpravách se zotavíte, zbavíte se stresu a zlepšíte si kondici, zato dálková turistika má úplně jiný potenciál. Naučí vás milovat vaše tělo. Sejme z vás strach z budoucnosti a obdaruje vás sebedůvěrou a svobodou. Dokonce vám změní hodnoty a názory. Především ale způsobí jedno: Díky ní budete šťastnější.

Snížit práh štěstí

„Nový rok začíná dobře,“ pomyslela jsem si plna vděčnosti při novoročním večeru 2013. Celý den jsem při teplotách těsně nad bodem mrazu putovala deštěm horami Appalačského pohoří. Bez přestávky, protože tady na Benton MacKayeově trailu v Tennessee nejsou žádné kempy, jen nekonečné dubové a javorové lesy. Šaty, ponožky, boty – všechno jsem měla promáčené skrz naskrz a zablácené.

Už jsem se vnitřně chystala na studenou noc v chladném stanu, když jsem zčistajasna, těsně před tím, než se setmělo, objevila luxusní ubytování na lesní cestě. Teď tedy ležím uvnitř v teple a suchu, vlhkostí zvrásněné nohy v tlustých ponožkách a moje oblečení se suší na prádelní šňůře nade mnou.

„Jsem fakt dítě Štěstěny,“ raduju se a naslouchám monotónnímu bubnování deště na střechu nade mnou. Najednou, jako když do mě střelí, se mě zmocní obavy, že mě odsud vzápětí někdo vyžene. Můj ráj totiž není nějaký hotelový pokoj nebo útulna na cestě, ale suchý záchod US Forest Service. Pokud řidiče tam venku na lesním parkovišti najednou popadne obyčejná lidská potřeba, budu mít problémy vysvětlit, co tady dělám.

S napětím zadržuju dech. Ale před zamčenými dveřmi chrastí jenom vysílačka a tiše kňučí psi. S úlevou si oddychnu. Zdá se, že venku zaparkoval nějaký noční lovec, který se vysílačkou domlouvá se zbytkem kamarádů. A skutečně už po pár minutách zarachotí pneumatiky na štěrku. Řidič odjíždí. Když už se ozývá jenom hučení větru v korunách stromů a bubnování dešťových kapek na plechové střeše, s úlevou se svalím zase na karimatku.

„Díky bohu, že odsud nemusím,“ pomyslím si, když se zachumlám do prošívané deky, a vyprsknu smíchy. Daleko od civilizace vnímám suchý záchod skutečně jako svůj novoroční dárek, který mi seslala nebesa. Toaleta pro hendikepované je velmi prostorná a zřejmě ji instalovali teprve před několika týdny, a proto je dost čistá a téměř nezapáchá – tedy když sklopím víko záchodu.

Že se budu radovat z noci strávené na ekologické toaletě, jako se jiní radují z noci v Hiltonu, je důsledek mého minimalistického životního stylu člověka, který miluje dlouhé treky. Na cestě se veškerý můj majetek vejde do malého batohu a váží rovných šest kilogramů. Stan, karimatka, cosi jako spacák a jedna sada náhradního oblečení, to je všechno, kromě pár věcí na vaření a pár prkotin, co s sebou nosím. Víc nepotřebuju dokonce ani teď v zimě.

Tato redukce na to podstatné mě činí nesmírně vděčnou za všechno, co překračuje mou nízkou úroveň komfortu. Věci, které byly pro mě dříve zcela samozřejmé, dnes najednou vnímám jako luxusní. Protože se na cestách myju většinou ve studených řekách a spím na tenké karimatce, raduju se z každé teplé sprchy nebo měkké postele stejně jako dříve při zvýšení platu. Zatímco moje nároky v předchozím životě s přibývajícím věkem a příjmem stále stoupaly, způsobil čas, v němž žiju jako poutník na dálkových trecích, pravý opak: Můj práh štěstí se drasticky snížil – a to natolik, že jsem teď nadšená i z chemického záchodu.

Tato změna vnímání mi na túrách nepřináší jenom pravidelné momenty štěstí, ale také mimořádně pozitivně ovlivňuje můj „normální“ život doma – i když přitom v návalu pocitů někdy u bližních vyvolávám jisté rozpaky…

Když jsem na začátku své outdoorové dráhy dala výpověď z bytu a uložila své věci do pronajatého skladu, musela jsem si v Německu po návratu z každé dálkové túry najít přechodné ubytování. Prohlídky samostatných nebo sdílených bytů zprvu probíhaly téměř pokaždé podle stejného schématu a pronajímatele zanechaly poněkud zmatené…

Pronajímatel/ka (zvědavě): „Co je vaše profese?“

Já (pyšně): „Chodím dlouhé treky!“

Pronajímatel/ka (vzrušeně): „Co je to za povolání?“

Já (nadšeně): „Chodím pěšky dlouhé túry. Přesněji řečeno, jsem thru hikerka, protože tyhle trasy procházím od prvního do posledního kilometru v jedné sezóně.“

Pronajímatel/ka (zmateně): „Aha!“ Pauza. „Tak já vám ukážu ten pokoj.“ (Vede mě k více či méně vybydlenému pokoji s nábytkem po odrostlých a odstěhovaných dětech/z bazaru/sběrného dvora.)

Já (u vytržení): „To je úžasné! Opravdová postel! Nemusím spát na podlaze! A je tady dokonce i psací stůl s opravdickou židlí! Takže můžu při práci sedět u stolu! A máte tady i koupelnu s tekoucí teplou vodou?“

Pronajímatel/ka (ve střehu): „Mno, takže, my se vám ozveme, pokud bychom se nerozhodli pro jiného nájemce…“

Pochopitelně jsem o nich už nikdy neslyšela. Pronajímatelé měli pocit, že je moje nadšení ze spíše nuzného vybavení jen hrané a že si z nich ve skutečnosti dělám legraci, anebo měli pocit, že jsem padlá na hlavu. Přitom je tenhle entuziasmus výsledkem mého skromného životního stylu na túrách. Až když jsem potlačila své euforické projevy, našla jsem přístřeší.

Až na tyto drobné komplikace dálkové pochody proměnily můj život vysloveně k lepšímu. Skoro každý večer ležím ve svém stanu nebo posteli, přemýšlím o uplynulém dni a samou radostí z báječných zážitků bych mohla nahlas křičet „Děkuju! Děkuju! Děkuju!“ I když jsem to vůbec neměla v úmyslu, nalezla jsem na cestách velké štěstí. Nebo jak říkají američtí dálkoví trekaři: Thru hiking has ruined my life, thank God! – Dálkové pochody mi zničily život, díky Bohu!

„Go with the flow, baby!“

Je už po osmé hodině večer, když opouštím Děčín s batohem narvaným k prasknutí a plným břichem. Nákup v prvním českém supermarketu na cestě trval déle, než bylo v plánu. Část proviantu jsem spořádala přímo na místě jako večeři, protože jsem onoho horkého červnového dne po více než deseti hodinách putování potřebovala pauzu. Ale po strmém stoupání teď leží město za mnou a já se ještě před nástupem soumraku dostávám vysoko nad údolím Labe zase do lesa.

Vlastně už mezi prvními stromy vidím vhodnou příležitost, kde postavit stan, ale pak mě to žene dál: „Určitě se namanou ještě lepší místa!“ Najednou na mapě objevím dva kilometry vzdálené vyhlídkové místo, které dozajista při západu slunce nabídne krásné panorama s výhledem na Labe. O půl hodiny později ovšem navzdory úchvatnému pohledu na světla v údolí nechci zůstat ani tam. Za soumraku procházím kolem bizarních skalních útvarů Českého Švýcarska, a když už musím vytáhnout čelovku, zase letmo mrknu do mapy. Ve vzdálenosti čtyř kilometrů se nachází mimořádně rovný úsek lesa – a tak jdu ještě hodinu v rozptýleném měsíčním světle po širokých lesních cestách.

Teprve po odbočce na úzkou lesní pěšinu začne trasa strmě stoupat a objevují se na ní kameny, tuším, že za svitu čelovky by mohla být cesta nebezpečná a já bych si na ní mohla přivodit zranění, tak rozbiju neochotně stan – po 43 kilometrech! Naprosto nečekaný výkon v prvním celém dni na 3000 kilometrů dlouhé trase, která vede Německem až k Černému moři. Přestože jsem vyrazila bez nezbytného tréninku, údy mě bolí jen trochu. Dokonce se trochu vznáším na obláčku euforie, když se v jedenáct večer natáhnu na karimatku. Po mnoha měsících za psacím stolem jsem konečně zase venku – a okamžitě se dostaví „flow“!

Výraz „flow“ pochází od maďarsko-amerického psychologa Mihályho Csíkszentmihályiiho (vyslovuje se to jako Číkšenmiháli) a označuje stav absolutního ponoření a naprostého rozplynutí v nějaké činnosti. Nejlepším příkladem jsou umělci v tvůrčím opojení nebo hrající si děti. Výzkumník štěstí Csíkszentmihályi definuje vícero charakteristických vlastností stavu flow a stěžuje si, že tyto stavy u většiny profesních činností chybí. Ale dálkové pochody je mají úplně všechny!

Cíle jsou jasné a zpětná vazba přichází okamžitě. U dálkového pochodu jsou cíle jednoznačně zeměpisně definovány – stejně jako zpětná vazba: Pokud jdeme rychleji nebo dál, dosáhneme svého místa určení dříve.

Náročnost výzvy a schopnosti jsou v rovnováze. Pokud nejsou, hrozí nuda při nevyužití potenciálu, anebo stres při přetížení. Putovat může principiálně skoro každý a stupeň obtížnosti si člověk stanoví sám podle svých schopností a zdatnosti při výběru trasy nebo plánování etap.

Pocit kontroly situace je u dlouhých túr téměř vždycky přítomný, protože je člověk zcela odkázán sám na sebe a je vystaven jen několika nekontrolovatelným rušivým faktorům, jako například počasí.

Pokud se všechny tyto tři předpoklady naplní, dostaví se flow při stupňujícím se soustředění na omezený druh činnosti. Jiné podněty ustoupí do pozadí a člověk se natolik pohrouží do svého konání, až mu jde bez námahy a jakoby samo od sebe. Proměňuje se vnímání času. Člověk plně prožívá přítomný okamžik a přestává se frustrovaně ohlížet do minulosti nebo se strachovat z budoucnosti. To pokračuje až k odpojení vědomí vlastního já, které prakticky splyne s jednáním.

Putující na dálkových trasách pochopitelně nezažívají takové vytržení neustále. Ale i když se občas objeví nudnější nebo stresující úseky, flow se dostavuje často. Ne nadarmo na sebe volají dálkoví trekaři: „Go with the flow, baby!“

Ve flow provádíme činnost jen a pouze kvůli ní samé, cíl je bezvýznamný. Tato takzvaná autotelie (samoúčelnost) je nejvyšší forma vlastní motivace – nebo jak tomu říká Csíkszentmihályi: tajemství štěstí. A tohle nádherné štěstí jsem při dlouhých trecích po našem světě skutečně našla.

Konečně čas na přemýšlení

Na Floridě má jeden jediný výškový metr mimořádný účinek: V národním parku Apalachicola National Forest na severozápadě země mě vede Floridská stezka do vyšších poloh světlým smrkovým lesem, zatímco dál dole mezi obrovskými kmeny cypřišů se brodím po kolena ve vodě. Takže se nedivím, když se úzká pěšinka přede mnou ztrácí v čokoládově hnědé močálovité vodě a objevuje se až po dalších třiceti metrech. Přesto si z uší vyndám sluchátka. Přímo na cestě se totiž sluní téměř dva metry dlouhý aligátor, který teď vyděšeně klouže do vody. Silný šupinatý ocas ještě jednou plácne nad hladinou a pak mohutný plaz zmizí přesně do té louže, kterou se musím přebrodit.

„Aligátoři nejsou pro dospělé nebezpeční. Žerou jenom psy a děti…“ vysvětlovali mi sice američtí přátelé, přesto teď upřeně zírám nepříliš jistě na naprosto neprůhlednou hnědou kaši. Na zemi bych mohla tomu opancéřovanému zvířeti prostě utéct, ale ve vodě bych proti jeho více než osmdesáti jako nůž ostrým zubům neměla vůbec žádnou šanci. Následující půl hodinu se snažím najít nějakou okliku po souši a vyhnout se tak nebezpečnému místu. Marně.

Když jsem se přinutila strachy bez sebe vstoupit do bažiny, přepadla mě ve vodě sahající po pás najednou panika a vyděšeně jsem vyběhla ven. V této hloubce by neměl aligátor nejmenší problém chňapnout mě do svých silných čelistí a proměnit mě v chutnou večeři. Téměř pět minut jsem postávala na okraji prolákliny a zhluboka se několikrát nadechla a vydechla, než jsem se podle hesla „Kupředu, zpátky ni krok!“ odvážila dalšího pokusu. Zběsile jsem se brodila vodou – a po několika vteřinách plných děsu jsem se v pořádku, jen mokrá až na kůži ocitla na druhé straně.

Po několika stovkách metrů se mi rozbušené srdce zklidnilo. Zase jsem si zapnula MP3 přehrávač – a musela se hlasitě rozesmát. Zrovna jsem poslouchala středověký epos o Nibelunzích a narazila na pasáž o Siegfriedově neohroženém boji s drakem. V ní se vítězný hrdina po koupeli v krvi zabitého zvířete stává (téměř) nesmrtelným. V porovnání s ním jsem se při setkání s praotcem všech draků chovala citelně méně statečně. Takový odkaz na aktuální situaci jsem při poslechu audioknihy rozhodně nečekala…

V průběhu následujících hodin a dnů mě píseň o Nibelunzích vtahovala do svého kouzla stále víc a víc. Zatímco jsem na Floridě putovala močály, plantážemi s cukrovou třtinou a velkoměstskými předměstími, odvíjelo se na mém přehrávači napínavé drama o odvážných bojovnících, pyšných královnách a podlých zrádcích – a to navíc ve středohornoněmčině v novém spisovném překladu. Když po devíti hodinách všichni aktéři v poslední krvavé řeži skončili mrtví, tento příběh věrnosti, zrady a pomsty mě držel ještě mnoho dnů a týdnů. Co jsem zprvu pokládala za zaprášenou pohádku, se ukázalo jako nanejvýš moderní parabola – a já si užívám luxus, že mohu všechny náměty k přemýšlení, které z této ságy pro mne vyplynuly, při dlouhém putování nerušeně probírat.

Mezi desetihodinovým pracovním dnem, rodinou, přáteli a mrzkými požadavky všedního dne většina lidí nenajde čas a sílu na zamyšlení a reflexi, umění a kulturu – a co teprve na středověké hrdinské eposy. Dokonce, i když se člověk v mládí ještě s nadšením zabýval velkými filozofickými, politickými nebo sociálními otázkami, určuje život dospělého často jeho nadřízený, na což mnohdy vynakládáme většinu svých intelektuálních schopností – přinejmenším přes den. Večer přejímá velení rodina. Myšlení krouží zcela logicky spíš kolem hypotéky na dům nebo kolem hlídání a kroužků dětí, než kolem tázání po smyslu života.

Dálkové túry představují vynikající příležitost nechat našeho ducha, aby se zas jednou volně rozlétl. Na jedné straně pohyb podněcuje myšlení, na straně druhé běh a chůze nezabírají tolik mentální kapacity. Takže žádný div, že mnoho filozofů od Aristotela po Rousseaua přemýšlelo při chůzi. Na trase mi poskytují nové myšlenkové podněty nejen (audio)knihy, ale také cesty samé: kultura a dějiny krajiny, kterou procházíme, rostliny a zvířata na okraji cest nebo setkání s jinými poutníky. Na túře vedu nejintenzivnější rozhovory, jelikož jsou oproštěné od každodennosti a já se mohu – lačná po podnětech – plně soustředit na své partnery při rozhovoru, kteří často nejsou na tak upřímný zájem zvyklí.

Zatímco doma stále těkáme a občas se musíme izolovat, abychom nebyli zahlceni podněty, dálková túra nám vyčistí hlavu, a tím i uvolní pro chuť na duchovní výlety. A tak člověk k novým cílům neputuje jenom nohama, ale také myšlenkami.

Velká svoboda

Dnes bych vlastně ještě chtěla ujít aspoň patnáct kilometrů na Salcburské salašnické cestě (Almenweg) a jen ze zvědavosti nakouknu do chaty. Ale sotva se objevím ve dveřích, už mě nějaký starší muž chytá za rukáv. Tuším, že v salcburském dialektu mi říká něco jako „Dřepni si sem k nám!“. V přeplněném lokálu mi sundá batoh a vměstná mě mezi sebe a dva další muže v kožených kalhotách a pletených kabátcích na dřevěnou rohovou lavici. A já přitom chtěla jít dál…

Na stole stojí obrovská konvice s čajem, několik šálků a cimbál. Můj nový kamarád na něj dokáže hrát paličkami velmi dobře a prozpěvuje si k tomu hlasitým barytonem: „Da Pforra moicht t Predigt, da Metzga moch d Wurscht. Da Glauben, der mocht selig und d Hitz mocht an Durscht!“

S úsměvem pozvednou oba jeho kamarádi hrnky, ke mně taky jeden posunou, protože: „Na cestě člověku vyschne v krku!“ Plna údivu nad tím, že tohle čilé mužské trio popíjí čaj, loknu si z plna hrdla – a okamžitě se rozkašlu. Čaj je říznutý pořádnou dávkou kořalky. Soused vedle mě praští do zad a do lokálu polohlasně zvolá: „Víte, proč je člověk savec? Protože má kostru a nasává!“ Všichni hosté se halasně chechtají. „Co je to? Je to zelený a sedí to na záchodě? – Kaktus!“

Celou hodinu střídá jeden fór druhý, přerušují je jen výbuchy smíchu posluchačů a krátké přestávky na pití. Rozumím sice jen asi polovině z toho, co říkají, ale přesto se za chvíli už smíchem popadám za břicho. Vždycky, když se konečně chci zvednout a pokračovat, přijde další dobrý vtip, nebo mi někdo dolije. Když se zase ozve další salva smíchu, šťouchnu souseda do žeber a zeptám se, kdo je na ten komediální výstup angažoval.

„Nikdo!“ odpoví plamenně. „Když se my důchodci v údolí nudíme, sedneme na lanovku sem nahoru a trochu si zamuzicírujeme. Nějakej přiblblej turista nám dycky pošle pár panáků…“

Brzy se k hudebnímu triu připojil i hostinský. I když je polovina července, hodí si přes rameno dřevěné hrablo na odklízení sněhu a dřevěnou lžicí na něm začne vyklepávat sólo jako na perkuse. Když si k tomu vezme tlouk na máslo jako basu, ztichne i poslední hovor v lokálu a všichni hosté naslouchají improvizované alpské kapele.

Teprve po třech hodinách vyklopýtám z chaty na čerstvý noční vzduch. Břicho mě bolí od samého smíchu a mám pěknou špičku. Neplánovaná pauza významně zamávala mým denním programem, a tím zřejmě i plánem celé túry na zbytek týdne. Přesto vyrážím svižně dál, protože u dálkových pochodů je mi to relativně fuk!

Zatímco jsem v předchozím životě jako manažerka lítala z jednoho jednání na druhé, teď mám jen dvě schůzky za den: východ a západ slunce. K tomu se v mém imaginárním kalendáři přidávají ještě dvě důležité události roku: začátek jara s táním sněhu, jenž zahajuje sezónu ve velehorách, a začátek zimy, která tuto sezónu ukončuje. Jinak jsem ve svém rozhodování, kdy a kam budu putovat, naprosto volná.

Ujdu, tříhodinovému zpoždění navzdory, plánovaných patnáct kilometrů, když si za soumraku zapnu čelovku? Anebo si postavím stan už při západu slunce a ráno vyrazím o to dříve? Nebo si zkrátím odpočinkový den, cestou budu dělat méně přestávek, případně si to střihnu zkratkou? Rozhodnout se mezi těmito mnoha možnostmi je jen a jen na mě.

Dokonce i počasí má pramalý vliv. Na rozdíl od cyklovýletů nebo vodáckých výprav se mě při pěším putování silný vítr příliš netýká. A dlouhý lijavec je při putování sice nepříjemný, ale v mnoha oblastech snesitelný stejně jako putování v zimě.

U dálkových pochodů mám neuvěřitelně mnoho svobody a flexibility: Mohu vyrážet téměř za každého počasí a v jakémkoliv ročním období. Navíc nejsem vecpaná do ztuhlého časového korzetu, ale denní plán si stanovuji podle chuti a nálady. Pokud mám hodně energie, jdu dál nebo rychleji. Když jsem unavená, ujdu méně kilometrů. Když narazím na někoho zajímavého, klidně se dlouze zapovídám. A když na kraji cesty zahlédnu něco zajímavého, prostě si to prohlédnu. Při dlouhých túrách určuje hranice maximálně příroda – všechno ostatní si určuju sama!

Body positivity – naučit se mít rád vlastní tělo

Zrovna Američané, kteří jsou považováni za mimořádně prudérní národ, mají dva vysloveně volnomyšlenkářské putovní rituály: V cíli své dlouhé túry se thru hikeři, kteří trasu absolvovali od začátku do konce na jeden zátah, rádi fotí nazí nebo přinejmenším jen lehce odění, a den letního slunovratu se ve Spojených státech neoficiálně slaví jako Naked Hiking Day, tedy den naháčů, kdy se mnozí trekaři vydávají na cestu v rouše Adamově či Evině – pokud to komáři a teploty jen trochu umožní.

Takové fotky mám i já a moji spolupoutníci ze severní hranice Pacific Crest Trailu čili Pacifické hřebenovky. I když strategicky umístěné rukavice a šály zakrývají rozhodující místa na těle, nesmím tyto snímky veřejně ukazovat: Všichni zúčastnění se tehdy zavázali k nejpřísnějšímu utajení. Mohu ale prozradit, že nikdo z nás nemá šanci na kariéru modelky nebo modela, a ani na koupališti by nepřitahoval obdivné pohledy ostatních. Neboť, i když jsme po více než 4000 kilometrech pěšky byli všichni pochopitelně fit, mužům se na břiše neskvěl pekáč buchet, ale ukazovali spíše splasklé pivní panděro, nebo byli vyhublí na kost. Dámy na oné fotce místo pevné postavy ideální do bikin ukazují celulitidu v nejrůznějších stádiích a povislá prsa. O divokém porostu na hlavě či tváři ani nemluvě. Nejnápadnější znak pětiměsíčního života venku je tan line: Zatímco naše trupy a stehna jsou bílé jako sýr, paže a nohy máme opálené dohněda.

Navzdory všem těmto nedostatkům září nás deset radostí nad našimi těly. Proč? Protože jsme na ně neuvěřitelně pyšní! Naše nohy nás věrně nosily tisíce kilometrů celou zemí – a je úplně jedno, jestli se na stehnech skví pomerančová kůže nebo lýtka protínají křečové žíly. Neholené nohy, odřená kolena a rozškrábané komáří štípance nevnímáme jako vady na kráse, naopak jsou symbolem našeho výkonu. Denní svalová horečka a ztuhlé údy nejsou žádným nepříjemným průvodním znakem únavy z putování, ale znakem životaschopnosti.

My jsme se totiž netrápili v nějaké posilovně, abychom odpovídali ideálům krásy. Používali jsme svá těla na to, k čemu jsou vlastně stvořena: k chůzi! My lidé nejsme stavění k tomu, abychom celé dny vysedávali na kancelářské židli a pak se pohybovali na běhacím pásu a sledovali přitom televizní obrazovku. Ne, my patříme ven, do přírody!

Pravověrní dálkoví chodci podávají maximální tělesné výkony, aby si splnili své sny – ne, aby se líbili jiným lidem nebo odpovídali nějakým tělesným normám. U dálkových túr jde o štěstí z nitra, nikoli o uznání zvenčí.

Protože trekaři na cestě přírodou mají malý kontakt s civilizací, ztrácejí na významu i další společenské normy: oblečení neplní módní funkci, ale především funkci praktickou. Jak v něm člověk vypadá, stejně nikoho nezajímá, a ti, kdo putují s vámi, vypadají podobně zanedbaně jako vy sami. Důležit je jedině to, aby oblečení drželo teplo a sucho. Protože styl a estetika jsou v divočině nerelevantní, nechává většina pravověrných dálkových chodců doma i holicí náčiní a nechává si narůst rozježený plnovous, zatímco mnoho žen vyráží na cesty bez mejkapu a podprsenky.

Jenže tělo není jen pouhý nástroj k dosažení nějakého zeměpisného cíle. Stává se pramenem radosti, protože okamžiky štěstí při dálkových pochodech jsou velmi přímé a fyzické: zakousnout se úplně vyhladovělí do čokoládové tyčinky, skočit zpocený jako myš do chladivého jezera nebo ve studený den pocítit na kůži sluneční paprsky… Tato tělesná blaženost je mnohem intenzivnější než spíše abstraktní ukojení ve všedním dni v práci. Povýšení nepochybně vyvolá pocit štěstí, ale trvá velmi dlouho, než se tento pocit – po oklice přes nejbližší výplatu, výběr peněz z bankomatu a nákup nějakého spotřebního zboží – promění v tělesné uspokojení.

Dálkovým putováním zřejmě o pár kilogramů zhubnete, ale v dobře vypadajícího atleta se přesto nezměníte – což vám po túře bude tak jako tak šumafuk. Dokonce, i když neodpovídáte žádným ideálům krásy a módním trendům, budete se ve svém těle cítit vysloveně dobře, zdravě a fit!

Posílení sebedůvěry

S prskáním se vynořím z řeky Swan River s vodou vlažnou jako ve vaně a okamžitě hrábnu po zářivě rudém kajaku, který jsem právě úmyslně převrátila. Když jsem kajak s námahou zase postavila „na nohy“ a s funěním jsem se na něj vytáhla, přehodím nohu přes okraj a jako tuleň sklouznu po hlavě do lodi. Už dvě hodiny trénuju tohle wet entry, tedy opětovné nastoupení do převráceného člunu. Nikdo z mnoha výletníků v tomto předměstí západoaustralského Perthu mě při tom nešikovném snažení nepozoruje. Když tenhle manévr předvádí můj australský kamarád a učitel jízdy na paddleboardu Alan, vypadá to mimořádně elegantně, já naopak vypadám jako čerstvě na pláž vyvržená velryba.

„No, jaký to bylo?“ zavolám z kajaku na Alana, který se na břehu uvelebil ve stínu svého obytňáku. Ale místo, aby komentoval moje pokusy o záchranu sebe samé, upřeně se soustředí na svůj laptop a vůbec nereaguje. Přitom se znalý kajakář okamžitě uvolil, že mi dá soukromé hodiny, když jsem mu vykládala o svém novém plánu: Chci za půl roku sjet 3000 km dlouhou řeku Yukon, přestože jsem dodnes neměla pražádné zkušenosti s jízdou na kajaku nebo ve člunu. Takže se teď v Austrálii připravuju na Aljašku.

Třemi silnými záběry se dostanu na písečný břeh a nešikovně se vydrápu ze člunu. „Takže tvůj výlet po Yukonu by neměl být problém,“ vysvětluje mi Alan se spokojeným výrazem ve tváři, když se na něho celá zmáčená podívám.

„Fakt? To jsem tak dobrá?“ ptám se s výrazem zářícím radostí a z tváře si odhrnuju mokré vlasy. „Ne, to ne!“ odtuší můj outdoorový přítel suše a zaklapne notebook. „Pořád je to dost příšerný. Ale právě jsem rešeršoval stupeň obtížnosti Yukonu. Je tam jen jedno jediný místo s divokou vodou o obtížnosti 2. stupně. Řeka je tak jednoduchá, že ji v pohodě zvládneš i ty jako naprostá začátečnice…“ Tahle odzbrojující upřímnost mi na okamžik vzala slova z úst, pak jsme oba propukli v halasný řehot.

Alan měl pravdu: Když jsem tímhle místem, kterému se říká Five Finger Rapids, o šest měsíců později proplula, vlny mě tam sice pořádně osprchovaly, pohazovaly mým člunem ze strany na stranu, ale přesto jsem úzkým kamenným kanálem proplula v pořádku. Záchranný manévr, který jsem tak pilně trénovala v Austrálii, jsem na Yukonu naštěstí nemusela použít ani jednou.

Putování je moje první a největší láska, ale mezi mnoha mými pěšími putováními jsem v mezičase také napádlovala 6500 kilometrů a na kole ujela přes 30 000 km. Čím déle cestuju, tím víc mám nápadů na další výpravy. Už jste sjeli Yukon? Dopadne to i bez velkých zkušeností s divokou vodou! Nebo byste chtěli projet Japonsko napříč na kole? Bezva nápad, i když neumím ani slovo japonsky a na výměnu píchlé duše potřebuju hodinu! Dřív bych takové tipy nebrala vůbec na vědomí. Ale od mé první dálkové túry je toho jen velmi málo, co bych si netroufla. Ujít pěšky pár set nebo tisíc kilometrů neskutečně posílí sebevědomí a dodá člověku realistický odhad vlastních schopností a možností, takže by mě samozřejmě ani nenapadlo jen tak slézt Mount Everest. Proto se také do svých projektů nevrhám bezhlavě, ale snažím se před tím co možná nejlépe připravit. Sem patří třeba pokusy o záchranu v případě, že bych na Yukonu vypadla, nebo opravy kola a kurzy japonštiny před plánovanou cestou do Japonska.

Zkušenosti mě nakonec opakovaně naučily, že toho člověk strašně moc dokáže, když sám sobě věří nebo když vám věří někdo jiný. Dlouhé štreky se ideálně hodí k otestování vlastních možností a bez předchozího vysokého nasazení je možné velmi rychle dosáhnout velkolepých úspěchů. Zvláštní schopnosti nebo znalosti přitom nejsou zcela nezbytné, stejně jako vynikající kondice. Každý, kdo umí klást nohu před nohu, může vyrazit na dlouhé túry. Není nutné ani drahé vybavení a člověk si také vystačí s malým rozpočtem.

Nově nabyté sebevědomí a poznání, s jakým málem je možné vyjít, dávají člověku nejen nové perspektivy v oblasti pohybu v přírodě, ale současně ustavičně pomáhají v profesním a soukromém životě. Kdo přečkal bouřku nebo setkání s grizzlym, přestává mít strach před přijímacím pohovorem nebo složitým vysvětlováním. Kdo po svých kráčel dlouhé dny, lépe přečká náročné pracovní fáze. A zkušenost, jak se s minimem peněz a vybavení dostat co nejdál, závratně zmenšuje obavy o existenci a budoucnost.

Každý člověk má přání a sny, ale většinu z nich pokládá z nejrozmanitějších důvodů za nedosažitelné. Mně se naproti tomu teď jeví můj život jako pestrý katalog s luxusním zbožím plný lákavých nabídek, z nichž si stačí jen vybrat. Moje nespočetné výpravy a túry mě pokaždé znovu ukazují, že mnoho domnělých zábran existuje výlučně v lidské hlavě, nikoli ve skutečnosti.

Čím bychom se neměli nechat odradit od dálkových túr

„Takový výšlap bych taky jednou rád podnikl, ale…“ Tuto větu, následovanou více či méně pochopitelným odůvodněním, slýchám opakovaně. Nepochybně existují pochopitelné důvody, proč někdo nemůže vyrazit na cestu – přinejmenším v daném okamžiku. Ale „nejsem v kondici, mám málo peněz, mám málo času, jsem moc starý, je to moc nebezpečné“ obvykle nejsou realistická zdůvodnění. Tato hodnocení se totiž opírají o naprosto nesprávné představy, a tak by měli potenciální dálkoví trekaři získat v následující kapitole bod po bodu klíčová kritéria pro to, aby se mohli kvalifikovaně rozhodnout.

„Nejsem v kondici!“

Novinářka se se mnou domluvila na malém putování, protože kromě rozhovoru chtěla udělat i pár akčních fotek v lese. Prošly jsme se osm kilometrů v mrazu a lehkém mrholení okolím Berlína. K mému velkému pobavení jsem pak posléze mohla číst v novinách Stuttgarter Nachrichten: „Christine Thürmerová vypadá jako žena, na kterou je i osm kilometrů příliš. Nemá štíhlou, sportovní postavu, spíše je takový pomalejší typ.“

S tímhle popisem měla novinářka naprosto pravdu. Opravdu nevypadám jako jeden z těch nejzcestovalejších lidí na celém světě – právě naopak: Můj praktický lékař mi už několikrát kladl na srdce, abych zhubla aspoň pět kilo, a můj ortoped je toho názoru, že mám kromě plochých chodidel také nohy do X. Bez brýlí bych byla slepá jako krtek, nedá se tvrdit, že bych neměla závratě a můj orientační smysl také není stoprocentní. Způsob, jak chodím, diplomaticky jeden z mých přátel a milovník dlouhých pochodů označil jako: „Grace and elegance is not your middle name – graciéznost a elegance není tvoje druhé jméno.“

Přesto jsem dokonce v mnohem lepší kondici než někteří jiní pravověrní trekaři. Například Američan Lloyd Fink vážil 156 kilo, když v roce 2013 vyrazil na Appalachian Trail, Appalačskou stezku. Břicho měl tak velké, že se nedokázal rukama dotknout ani prstů na noze, natož se ohnout tak, aby se nosem dotkl kolen. Ale Fink přestal kouřit a pít a zapřísahal se, že další pivko si povolí až na severním cíli trailu na Mount Katahdin. Uke, jak se mu říkalo kvůli tomu, že s sebou nesl svou ukulele, musel na tohle pivo čekat sedm měsíců. Když nakonec na Mount Katahdin došel, měl o 45 kilo méně.

Jeho příběh je živoucím důkazem staré moudrosti pravověrných trekařů: Zda člověk zvládne dálkovou túru, závisí přibližně jen z 20 procent na fyzických schopnostech, ale až z 80 procent na vnitřním postoji. Velkou výzvu nepředstavuje ujít deset, dvacet nebo třicet kilometrů za den. Vlastní obtíž spočívá v tom, dělat to každý den. A k tomu člověk potřebuje méně fyzické zdatnosti než mentální odolnosti.

Nebo jak to vyjádřil Bill Irwin, první slepý trekař, který absolvoval jako thru hiker celou Appalačskou stezku: „Nejtěžší na tom trailu je kontrolovat oněch dvanáct centimetrů mezi tvýma očima.“ V roce 1990 ušel padesátník 3500 km dlouhou trasu bez podpory GPS jen s pomocí slepeckého psa Orienta, což jim oběma vyneslo přezdívku Orient Express. Protože Irwin nemohl cestu vidět, zlámal při nesčetných pádech šest trekingových holí.

Stuttgartská rodačka Niki Rellonová naprosto úžasně dokázala, že potenciálním účastníkem dálkového pochodu se může stát každý, kdo klade nohu před nohu. Čtrnáctiletá dívka přešla celou Appalačskou stezku s protézou nohy – a to rovných 14 měsíců poté, co jí byla amputována noha pod kolenem po lezeckém pádu. Její motto zní: „Nikdy se v životě nevzdávej!“

Irwin a Rellonová jsou jen dva příklady z mnoha, neboť lidé s nejrůznějšími hendikepy zvládli dlouhé americké traily a dokázali tím, jakých výkonů jsou lidé schopni navzdory svým fyzickým omezením. V porovnání s tím není nedostatečná kondice zábrana, kterou by bylo třeba brát vážně, nehledě k tomu, že se v průběhu putování ještě zlepší. Na začátek túry se dá špatná kondice kompenzovat následujícími opatřeními:

Putovat úplně nalehko: Právě pro netrénované jedince je mimořádně důležité, aby vyrazili s co nejlehčím batohem, protože putování je tím namáhavější, čím větší váhu člověk na zádech nese. Na svou první dálkovou túru jsem se proto nepřipravovala v posilovně, ale výlučně za psacím stolem. Pochopitelně má smysl před dlouhou túrou trochu potrénovat. Ale pokud máte na přípravu jen omezený čas, soustřeďte se především na optimalizaci váhy vašeho vybavení – o tělesnou hmotnost budete přicházet v průběhu putování zcela samozřejmě.

Vybírat jednoduché trasy: Nesnažte se hned první den nastoupat 2000 výškových metrů po zledovatělých polích se starým sněhem nebo překonat pět divokých řek. Po několika týdnech na cestě takové věci zvládnete levou zadní, ale na začátku dálkové túry byste měli volit jednoduchou trasu.

Vyrazit pomalu: Nikdo vás nenutí, abyste hned od začátku ušli za den třicet a více kilometrů. Dejte svému tělu čas, aby se na putování připravilo – jde to rychleji, než si myslíte.

Jít svým tempem: V žádném případě se nesnažte držet krok s rychlejšími poutníky, ale důsledně držte vámi zvolenou rychlost. Pokud si naložíte víc, než zvládnete, velmi rychle vás přejde chuť na putování a možná budete muset celou výpravu předčasně ukončit kvůli projevům přetížení.

„Mám málo peněz!“

Představy o tom, kolik peněz člověk potřebuje na dálkový trek, se výrazně rozcházejí. Jsou lidé, kteří mají na kontě stovky tisíc eur, a přesto se neodvažují vyrazit ze strachu, že už potom nenajdou žádnou práci. A pak jsou taky tací, jejichž rozpočet je tak napnutým, že si po návratu do vlasti nebudou schopni koupit ani lístek na tramvaj.

Individuální finanční potřeba se může značně lišit podle druhu cesty, země, kam míříte a nároků na pohodlí. Kdo je na cestě jen pár týdnů během dovolené, hospodaří s penězi jinak než někdo, kdo má roční volno. U kalkulace vlastních nákladů proto nejlépe uděláme, když si rozdělíme jednotlivé výdajové položky. Přitom je lepší než absolutně minimální rozpočet, počítat s průměrnými hodnotami, díky nimž bude možné dlouhý trek zvládnout co možná finančně nejvýhodněji, ovšem současně bez nějakého extrémního odříkání. Rozpočet se dá navýšit vždycky: Kdo se nemusí ohlížet na peníze a rád si dopřeje trochu luxusu, může samozřejmě vynaložit i citelně více.

Stravování na trailu

Pokud nakupujete v supermarketu a vaříte si sami, vyjdete v průměru s 10 eury na den nebo 300 eury na měsíc za jídlo. Speciální trekingová a sportovní strava v tomto rozpočtu pochopitelně není zahrnuta – ale tu si na krajnici v nějaké zapadlé vesničce beztak nekoupíte. Návštěvy restaurací tato částka také nezahrnuje, přičemž na trase amerických dálkových trailů stejně není příliš možností, kde se v nějakém restauračním zařízení najíst. S deseti eury se dá v různých zemích najíst různě dobře: Protože Německo má jedny z nejlevnějších potravin v západním světě, můžete se za 10 eur denně najíst skoro královsky, zatímco v zemích východní Evropy, které jsou čertví proč považovány za levné, budete muset za stejný nákup vydat mnohem víc. Tam jsou levnější jenom lokálně produkované potraviny, potraviny z dovozu jsou podstatně dražší než u nás. Ještě složitější je to v severských zemích, které jsou obecně považované za mimořádně drahé, a zejména sladkosti jsou zatížené opravdu velmi vysokou daní. Extrémní příklad je Norsko, kde stojí tabulka čokolády třikrát až čtyřikrát víc než v Německu. Když jsem si cestou na Nordkapp chtěla k narozeninám udělat radost čokoládou, stála nejlevnější 10deková tabulka v nejlevnějším norském supermarketu 5 euro. Narozeniny jsem oslavila knäckebrotem…

S méně než 10 eury za den byste neměli počítat v žádné západní zemi, neboť máloco dokáže náladu poutníka tak zvednout – nebo pokazit – jako jídlo.

Náklady ve městě

Jako turista na dálkových trecích může člověk přenocovat podél cest nadivoko, a tudíž zdarma. Američtí thru hikeři beztak nemají jinou možnost. Výdaje spojené s ubytováním tak spadají na odpočinkové dny, které člověk z logistických důvodů tráví ve městě. Při jednom odpočinkovém dni týdně je tedy třeba počítat nejméně se čtyřmi noclehy za měsíc, které se liší podle konkrétní země. Trail angels, kteří nechávají poutníky přenocovat zdarma a zaopatří je, jsou želbohu jenom v USA podél populárních treků. Platformy nabízející ubytování jako Couchsurfing se dají využít jen omezeně, protože v malých obcích podél dálkových cest je jen málo potenciálních hostitelů. Trekaři sice mohou využít cenově dostupné poutnické nocležny, za které v závislosti na zemi vydají mezi 5 a 25 eury za noc. Tento poplatek je třeba ovšem platit za každý den, protože dálkoví trekaři zpravidla vyrážejí na cestu bez stanu, a proto jsou odkázaní na ubytování.

Protože málokterý účastník dálkového pochodu chce jíst jídla z pytlíku na kempinkovém vařiči, když vedle láká bufet na nabídku All-you-can-eat, měli byste rozpočet na jídlo ve městě navýšit. Pokud poutníci na španělské svatojakubské cestě nevaří v kuchyňce nocležny, ale chodí denně jíst ven, mají navzdory výhodné poutnické nabídce největší výdaje za jídlo. K tomu je třeba ještě připočíst náklady na praní prádla nebo návštěvy pamětihodností.

Po týdenním náročném výkonu a špatném jídle a primitivních možnostech na osobní hygienu si občas potřebujeme dopřát trochu luxusu, jinak rychle ztratíme chuť na spartánský život v přírodě. Čím déle jste na cestě, tím důležitější je takové hýčkání ve dnech odpočinku. Podle toho, co máte rádi a kolik máte peněz, může takové rozmazlování obsahovat všechno možné – od dalšího kousku koláče v pekárně až k dalšímu dni volna v pěkném hotelu. Důležité je, abyste si tu a tam vědomě povolili a užili trochu komfortu jako kontrast k omezenému životu na túře.

Na čtyři až šest noclehů ve městě za měsíc, k tomu vícenáklady za návštěvy restaurací a s jedním malým kulturním a kulinářským rozmazlovacím programem počítám přibližně se 300 eury na měsíc. Trekaři bez kempinkového vybavení by měli podle svých nároků počítat s většími výdaji za ubytování.

Pokud snížíte počet dní strávených ve městě nebo se jich úplně zřeknete a budete žít během dní odpočinku spartánsky, můžete ušetřit v této položce rozpočtu dost peněz. Ale k tomu budete potřebovat zrovna u populárních treků mimořádně silnou vůli. Hodně severoamerických pokořitelů celých stezek končí dokonce s dluhy na kreditní kartě, protože v trail towns jsou sociální tlaky větší než všechna dobrá předsevzetí: Člověk se zkrátka nechce na své kumpány při pití piva jen koukat nebo nocovat před městem ve stanu, zatímco ostatní si polehávají v hotelu…

Vybavení a doprava

I když na začátku putování máte pohromadě kompletní výbavu, budete muset na dlouhých túrách něco z toho vyměnit, opravit nebo koupit nové. Běžecké trailové boty, v nichž se dálkové trasy obvykle absolvují, je třeba každé čtyři až šest týdnů vyměnit – a ponožky nejčastěji také. K tomu spotřební zboží jako baterie pro navigační přístroj, opalovací krém, repelent a zejména palivo jako plynové kartuše nebo líh.

Protože se drahá elektronika jako chytrý telefon nebo navigační přístroj mohou cestou neočekávaně rozbít, je velký finanční polštář v případě vybavení zcela na místě. Na túře se záruka na věci využije jen zřídka, protože poškozený nebo rozbitý výrobek je třeba nejprve poslat na posouzení a náhradní produkt není možné doručit do místa, kde se právě nacházíme, jestliže chceme pokračovat v cestě. Dokonce, i když rozbitý přístroj výrobce později vymění, musíte si na místě pořídit náhradní, abyste mohli v cestě bez přerušení pokračovat. Já už jsem musela během putování koupit dva nové navigační přístroje, jeden chytrý telefon a půl tuctu karimatek – přestože se na ně vztahovala záruka.

Je dobré zohlednit i náklady na dopravu a přepravu ke startu a z cíle túry, stejně jako náklady na autobus, vlak nebo dokonce taxík cestou, abyste se na túře v odpočinkový den mohli dostat do civilizace na nákup – pokud nebudete chtít jet stopem. Protože se náklady na dopravu ke startu i zpátky z cíle ve vztahu k ostatním nákladům značně liší, těžko je můžeme přesně odhadnout.

V závislosti na vaší smůle při rozbíjení přístrojů a výši cestovních nákladů může mít tato položka opravdu velmi rozdílnou hodnotu. Já kalkuluji s částkou cca 250 euro za měsíc a nikomu bych neradila, aby začínal s částkou méně než 100 eur – tolik stojí jen samotné boty.

Fixní náklady doma

Pokud odjíždíte na několik měsíců, zní jedna z finančně nejdůležitějších otázek: „Co udělám s bytem nebo s domem?“ Nejjednodušší, ale také nejdražší je nechat ho prázdný a dál platit všechny poplatky. Pronajmout pronajatý byt někomu dalšímu není smluvně vždycky možné, ukrývá se v tom spoustu rizik, a proto to není možnost pro každého. Vypovědět nájemní smlouvu má smysl jen u opravdu dlouhých tras. Kdo si po výpovědi z nájemní smlouvy potřebuje uložit svoje věci, musí podle velikosti skladového prostoru počítat s poplatkem za pronájem mezi 50 a 100 eury za měsíc – pokud není možné využít sklep rodičů nebo přátel.

Na několikaměsíční túry je legální odhlásit se od placení německého zdravotního pojištění, pokud svůj pobyt mimo Německo doložíte letenkou nebo jízdenkou a potvrzením o pojištění v zahraničí. Když se vrátíte, je zákonnou povinností vaší poslední zdravotné pojišťovny, aby vás zase přijala a pojistila. Zdravotní pojištění v zahraničí je sice citelně cenově výhodnější než tarify německých zdravotních pojišťoven, protože kryje pouze náklady spjaté s nejnutnějším ošetřením v místě dovolené a v nejhorším případě také převoz do vlasti. Přesto je třeba počítat v závislosti na věku a spoluúčasti zemí, kam jedete, s měsíční sumou mezi 30 až 130 eury. Levnější roční cestovní zdravotní pojištění, které se nabízí už od 10 eur, kryje jenom cesty na dovolenou mezi šesti až osmi týdny v průběhu roku a neopravňuje k odhlášení od německé zdravotní pojišťovny. Proto se hodí pro krátké túry, ale nikoli několikaměsíční výpravy do zahraničí.

Kdo chce být cestou k zastižení, musí kromě toho připočítat náklady na používání mobilního telefonu. U túr v rámci EU můžete po odstranění roamingových poplatků dál používat váš stávající tarif, mimo Evropu je lepší koupit si lokální SIMku.

Fixní náklady ve vlasti jsou relevantní jenom pro ty, kdo se vydávají na dlouhé cesty, a silně se mění v závislosti na bytové situaci, ale vždycky je vhodné přinejmenším využít možnosti pojištění na cesty do zahraničí. Když jsem bez vlastního bytu uskladnila všechny svoje věci, a že jich nebylo málo, zaplatila jsem za zdravotní pojištění a úložní box asi 150 eur za měsíc.

Veškeré náklady v přehledu

Můj osobní průměr z dvanácti let putování čtyřiceti zeměmi je cca 1000 eur za měsíc. Tato částka pokryje moje veškeré životní náklady a dovoluje mi túru bez velkého strádání. V některých zemích se dá vyjít i s menším rozpočtem, pokud v odpočinkových dnech žijete úsporně, nemáte nějaké významnější náklady na transport a nemusíte doma platit byt. Můj průměrný výdaj přibližně odpovídá doporučením Appalachian Trail Conservancy a Pacific Crest Trail Association, které radí minimálně 1000 USD na americké traily za měsíc. S méně než 600 eury bych však v žádném případě nepočítala, protože podřadné jídlo nebo příliš málo dní odpočinku by mohlo z pěkného putování rychle udělat noční můru.

Napjatý rozpočet je možné trochu kompenzovat výběrem správné túry:

Snížit náklady na dopravu ke startu a zpět domů: Kdo zaplatí na dvouměsíční putování Novým Zélandem za letenku přes 1000 eur, rozhodně s rozpočtem 600 eur nevyjde. Naproti tomu evropské cíle jsou levnější s nízkonákladovými leteckými společnostmi. Ekologicky smysluplnější je využít vlak či autobus. Nebo prostě vyrazit přímo od domu po svých.

Vybrat si cenově výhodnou zemi: Jedno euro kupní síly v Německu odpovídalo v roce 2018 v Norsku rovným 75 centům, naproti tomu v Maďarsku to bylo 1,71 euro! S měsíčním rozpočtem 600 eur se dá ve většině evropských zemích stejně jako v Řecku, Španělsku a Portugalsku vyjít velmi dobře, zatímco dálkový pochod Skandinávií je se stejným rozpočtem téměř nemožný.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Daleké cesty.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.